Ulrike Guérot

A hallgatás beleegyezés

Korunk állapotáról.
És arról,
hogyan is akarunk élni
– részlet –

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Ulrike Guérot: Wer schweigt, stimmt zu
Copyright © by Westend Verlag, 2022

Fordította: Kapcsándi Katalin
A fordítást ellenőrizte: Rácz Péter

A borítót tervezte: Balázs Eszter

Minden jog fenntartva!
Hungarian translation © by Kapcsándi Katalin, 2023

Katalizátor Könyvkiadó Kft., Budapest, 2023
Felelős kiadó: Moldován László

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

ISBN 978 615 564 803 8

„És mégis, a világon semmi nem
veheti el az embertől azt az érzést,
hogy szabadságra született.”

Simone Weil

Mindenkinek, aki nem élhet úgy,
ahogyan mi most élünk.

Tartalom

Előszó a 4. kiadáshoz

Előzetes megjegyzés

III. rész · Ahol most állunk

· Kötelességről és jogról

· A demokrácia eldeformálódásáról

· Propagandáról, nyelvi zavarról és aljasságról

· Gyámság alá helyezés és az élő, de jelentés nélküli jog

III. rész · Ami történt

· Logikáról és arányról

· Valóságról és elbeszélésről

· Hatalomról és összeesküvésről

III. rész · Amit most csinálunk

· A disztópia: épp merre tartunk

· Transzhumanizmus – avagy egy politikai elmélet felmondása?

· Az utópia: ahogy élünk, és ahova el akarunk jutni

Végső megjegyzés

Köszönetnyilvánítás

Nem csak nálunk hiánycikk a tudatos polgár
Utószó a magyar kiadáshoz (Bakó Bea)

Jegyzetek

Előszó
a 4. kiadáshoz

Már az első héten a Der Spiegel bestsellerlistájának 8. helyére került fel ez a könyv, aminek természetesen nagyon örülök!

Ezen esszé célja, hogy széles körű társadalmi vitát indítson a demokrácia és a társadalom azon deformációjáról, amely a koronavírus okozta pandémia alatt alakult ki. Erről sürgősen beszélni kell.

A Bertelsmann Alapítvány egyik tanulmánya szerint1 a németeknek csak 42%-a bízik a demokráciában. 59% úgy gondolja, hogy a társadalmi összetartás csökkent a válság előttihez képest – holott a szolidaritás volt a koronavírus-pandémia kiemelt témája –, és csak 16%-uk bízik a kormányban. Sőt, a február 6-i WaMS szerint 23%-uk látja úgy, hogy Németország diktatúra felé halad. Sok mindent meg kell tehát beszélni – és mindenekelőtt sok mindent gyógyítani kell – az oltatlanok több hónapos csoportspecifikus kiközösítése (hogy ne mondjuk: jogfosztása) után, amelyre a pandémia történéseit tekintve olyan bebetonozott értelmezési mód van, amely alig enged bármiféle minősítést: előfordult, hogy kritikát megfogalmazó embereknek mondtak fel az egészségügyben, újságíróként vagy a tudomány terén. Szokatlan, sőt akár hallatlannak nevezhető tények egy demokráciában!

Demokráciánk alapelvei sok tekintetben eltolódtak. Most az a feladat, hogy feldolgozzuk, hogyan történhetett mindez, hogy aztán levonhassuk a tanulságokat a jövő számára. Ezért is örülök könyvem széles körű olvasottságának, és remélem, hogy konstruktívan járulhatok hozzá e cél megvalósításához.

Hogy ezt a vitát azon súlyos szemrehányások nélkül folytathassuk, amelyeket néhány kritikus a könyv kritikájaként a Twitteren megfogalmazott – bár kevés, ámde befolyásos ember „fasisztoidnak” minősítette a könyvet –, a megfelelő oldalon található kifogásolható helyeket átfogalmaztam. Tettem ezt azért, hogy ezáltal nyílt vita folyhat ezekkel a kritikusokkal is azokról a tartalmakról, tézisekről, gondokról és aggodalmakról, amelyeket ez az esszé tematizálni akar. Szeretném elkerülni, hogy néhányan az egész esszét elutasítsák két vagy három problematikusnak érzett fogalom miatt. Ez a kiigazítás részemről egyben ajánlatnak is tekinthető, hogy végre megkezdődhessen a párbeszéd, és ne engedjük, hogy bármilyen probléma álljon az alapvető fontosságú vita útjába. Fontos hangsúlyoznom, hogy a harmadik részben ugyanazt a részt mások lelkesen üdvözölték. A szavak tehát különbözőképpen hatnak különböző emberekre.

Abszurd az a feltételezés, hogy „fasisztoid” lennék, vagy hogy „maffianyelvet” használnék. A „rendrakás” fogalmának lehetséges konnotációi őszintén szólva idegenek voltak számomra. Ez valószínűleg többet mond a kritikusok kivetítéseiről, mint magáról a szerzőről.

Hannah Arendt mondata most is érvényes: aki szavát a nyilvánosságnak adja, nem tudja ellenőrizni, mi történik vele. Sajnos a covid-viták feltűnő diszkurzív mintáihoz tartozott, hogy az érvek kifogytával jött a denunciálás – ez egészen a durva, személyeskedő rosszkívánságokig terjedt. If you can’t beat the argument, you need to get the person (Ha nem tudod legyőzni vitában, karaktergyilkold meg az embert).

Az is éppoly abszurd, hogy azt követelik: „távolodjunk el a jobboldaltól”, és nem fordítva, tisztességből a személyeskedés befejezését követelnék. A legtöbb olvasó azonban hál’ istennek átlát a durva rágalmazásokon, és a tudatos framing játékon. A „Kontaktschuld” (alkotmányellenes, törvényellenes személyekkel való kapcsolat) fogalmát teljesen ki kéne hagyni ebből a vitából. Az itt említett Twitter-szemrehányások médiavilágunk sokkal alapvetőbb problémáira utalnak, pont ezért áldozok nekik az Előszóban néhány sort. Ez a lényegében jelentéktelen eset túlságosan is jól mutatja, hogy ezzel a kis buborékkal, a Twitterrel (a németeknek csak 2%-a van a Twitteren, de köztük számos újságíró) pont ezt a benyomást lehet kelteni: ez a parányi buborék, melyről azt állítják, hogy a valóságot ábrázolja, a valóságban csak személyes gyűlölködés közzétételére alkalmas. A kompromittáló tweetek idején például Saarbrückenben (az FDP-hez közelálló Lessing-villában) teltház előtt tartottam előadást, és ők nagy tetszésnyilvánítással fogadták a könyvet. Ilyen különbözőek lehetnek a percepciók és a valóság.

Csak reménykedem, hogy az érdeklődő polgárok – és itt nyomatékosan fordulok a Bonni Egyetem politikatudományi hallgatóihoz – nem hagyják, hogy a média hűhója befolyásolja őket, és elolvassák ezt a könyvet, vagy megnéznek néhányat a számos videoklip közül; majd saját véleményt formálnak. Utána vitatkozhatunk.

Tehát abban a reményben, hogy e kis javítások révén eltávolítottuk az útról az akadályokat – vagy néhány ember számára inkább csak kavicsokat –, melyek eltorlaszolták az esszéhez vezető utat, már előre örülök a széles körű, őszinte, barátságos, kölcsönös tiszteletben zajló nyílt vitának! Az irritáló vádaskodások jól mutatják, milyen fontos lenne az ilyen jellegű vita, ha nem szeretnénk, hogy demokráciánkkal kapcsolatban a baljós jóslatok beigazolódjanak. Újra meg kell tanulnunk, hogy figyeljünk egymásra, előítéletek nélkül beszélgessünk egymással, és egymást tiszteletben tartva vitatkozzunk. Ahogy mindenütt, a diskurzus terén is sok mindennek gyógyulnia kell két év Covid után.

Ulrike Guérot
Berlin, 2022 márciusa

Előzetes megjegyzés

Micsoda élet! Igazi életnek itt nyoma se.
Mi nem létezünk.

Rimbaud: Egy évad a pokolban /
Hagymázos Látások 1.
(Határ Győző fordítása)

Amikor 2020. március 16-án Ausztriában kihirdették az első lockdownt, nagyon dacos lettem. Bár a bergamói képek valóban szörnyűek voltak, és Ischgl klubjaiban a partik a vírus szuperterjesztőinek bizonyultak – az egész lakosságot tekintve még nem volt konkrét, reális veszély a láthatáron. Persze helyes, hogy óvatosak voltak az olyan veszéllyel szemben, amelyet senki nem tudott igazán felmérni. De a lockdown nem elővigyázatosság, hanem drákói szigor, mely mindenekelőtt félelmet szül. A „Nous sommes en guerre contre un virus” (Háborúban állunk a vírussal) hasonlóképp helytelennek és túlzónak tűnt számomra, és csak rontott a hangulaton.

2020 márciusa első napjaiban, amikor Ausztriában egy óra hosszat lehetett legálisan futni, egyszer a bécsi Duna-csatorna partján tartózkodtam, közel s távol egyedül a tágas mezőn, egy park padján, és arcomat – mint Diogenész – a nap felé fordítottam, amikor négy felfegyverzett rendőr arra kért, hogy hagyjam el a közteret. Az eset annyira bizarr volt, hogy innentől kezdve meggyőződésemmé vált, hogy a társadalom nagy része kollektívan túlreagálja a dolgokat. Sokan még a saját autóikban is maszkot hordtak. Mindannyian pánikhangulatban rohamoztunk meg egy vonatot, mely aztán egyre gyorsabban száguldott. Ez a covid-intézkedések vonata volt. Azok, akik hozzám hasonlóan nem szálltak fel erre a vonatra, más szemszögből nézték a történéseket, és mostanra teljesen elidegenedtek a társadalomtól. Már két éve halad ez a vonat egy olyan cél felé, amelyet senki nem ismer. Akik nem szálltak fel, már csak nézői a jelen történéseinek, melyek politikailag és társadalmilag egyre különösebbé válnak, és ahol időközben a demokrácia, a jogállamiság és maga a társadalom is komoly veszélybe került.

Többször találkoztam a koronavírussal. A fiam és a barátnőm is megbetegedett, ahogy sok barátom és ismerősöm is. Összesen kereken 50 személyt ismerek, akik covidosak lettek. Egy kórosan elhízott személyt az intenzív osztályon kellett kezelni; két további barátnőm 10 napig szenvedett légszomjtól, és nagyon lefogytak. Az összes többi ismerősömnek ágyban eltöltött nagyon kellemetlen hete volt – de sokakat csak a szaglás és ízlelés közismert elvesztése érintett. Ezek közül számomra egyik sem indokolta a több, mint két évig tartó, soha nem látott mértékű rendkívüli állapot kihirdetését.

Ezzel ellentétben és az adatokkal pont fordított arányban a covid-történésekről való viták majdnem teljes visszaszorulását élhettük át: egyre több lett az egyoldalú beszámoló, a más véleményt képviselő szakértők kizárása, sőt a kritikát megfogalmazó tudósokat el is bocsátották a tanácsadó szervektől. Egyszerre csak utólagos cenzúrázás történt a közjogi intézményeknél, valamint a social média platformjain. Nekem személyesen 2021 augusztusában a hírnevemet sárba tipró kampánnyal kellett szembenéznem csak azért, mert mint oly sokan mások, a hivatalos covid-jelentések ellentmondásaira, a számok átszerkesztésére vagy a 2G jogi problematikájára hívtam fel a figyelmet. Sokakat, akik ezt tették, a jobboldal teljesen kisajátította – és ez már önmagában is elég rossz dolog. Én ezzel szemben azon csodálkoztam, hogy a politikai jobboldal miért minősítette túlzónak az intézkedéseket, miközben a politikai közép üdvözölte azokat, sőt továbbiakat követelt. Egyszerre csak olyan újságokban vagy weboldalakon olvashatta az ember a saját érveit, amelyeket korábban még csak kesztyűs kézzel sem érintett volna: a Bild-lapokban, a Die Achse des Guten (A jó tengelye) vagy az FPÖ lapocskáiban. Ezzel párhuzamosan felmerül az a kérdés is: maga az ember is jobboldalivá válik, ha egy konkrét kérdésben olyan érveket hangoztat, amelyeket szívesebben olvasna valahol máshol – például a Die Zeitben vagy a Frankfurter Allgemeine Zeitungban? És ha az ember egyik érve közös ezzel a politikai csoporttal, amelyet egyébként lehetetlennek minősít, akkor ez már azt jelenti, hogy az ember konzekvensen e csoportosulás minden más nézetét is osztja? Természetesen nem! Sokkal inkább a lehető leggyorsabban el kell venni ezeket az érveket e csoportosulástól, és újra a mérsékeltek érveivé tenni!

A „rossz oldal tetszésnyilvánításának” veszélye nem egyszerűen hibás érv; ez egy totalitárius érv, ahogy azt már Hans-Magnus Enzensberger is megírta. Mert különben másoknak engedjük át annak ellenőrzését, hogy az ember maga mit is gondolhat. Ha ő azt mondja, akkor azt én nem gondolhatom, mert az a másik a „fúj” kategóriájába tartozik. Körülbelül így funkcionált a „kontaktbűnös” érve is hosszú hónapokon át a covid-diskurzusban. De ez csak olyan, mint ha hirtelen senki nem találná jónak a #metoo-t, csak azért, mert valaki – mondjuk Donald Trump – holnap azt twitteli, hogy a #metoo jó. Ezen szövegemet 2022 januárjában az az osztrák kiadó utasította el, amelynek eredetileg szántam, és nem azért, mert a szöveg maga rossz volna, hanem mert attól tartottak, hogy nem tudnak úrrá lenni a social média reakcióin. Vagy úgy? Az öncenzúra után jön a cenzúra, mondhatnánk erre. Annál hálásabb vagyok e kiadónak, hogy most kiadja ezt a kis kötetet!

Térjünk vissza a másik nézőponthoz, amelyből ez a szöveg íródott. Ebből a szempontból nézve a demokráciák egész Európában – az EU-t is beleértve – kritikus fordulóponthoz érkeztek. Két éven át a politikai rendszereknek a covid-intézkedések miatt a lélegzetüket is vissza kellett tartaniuk – és most kollapszus előtt állnak, mintha túl sokáig lettek volna a víz alatt. A társadalom soha nem tapasztalt politikai izgalmi állapotban van, egyik demonstráció követi a másikat. De ha egy (politikai) rendszer egyszer csak megbillen, akkor meg is dől. A lavinát semmi sem tartóztathatja fel a hegyoldalon, mi pedig már rég meredek pályán állunk. Rosszul leszek, ha azt látom, már mennyire kifordítottuk jogrendünket, már eljátszottuk a szabadságunkat, mennyire fogva tart minket a „jelen bűvölete”2, mely eltakarja előlünk, milyen nagyok a társadalmi kollaterális károk, és jogi szempontból demokráciánk mennyire deformálódott. A kairosz politikai pillanata már kirajzolódott 2022 tavaszán: vagy sikerül ezt az időközben tarthatatlanná vált, egyre több ellentmondásra és adatsalátára épülő covid-diskurzust leleplezni, és véget vetni az intézkedésspirálok politikai csűrés-csavarásának, sőt végtelenítésének, és újra visszabillentjük a demokrácia rendszerét a rendes kerékvágásba. Vagy ha nem, akkor a rendszer szükségszerűen autoriter lesz, mert a saját csődjét kell lepleznie, és de facto egy hazugsághalmazt kell stabilizálnia. Kötelező oltás, oltási regisztráció és zöld útlevél lehet az utolsó csepp a pohárban, amely a populizmus és a nacionalizmus által törékennyé tett európai demokráciákat a diktatúra szakadékába löki.

Akkor, amikor ezek a sorok íródnak – 2022 januárjának végén –, az embernek az az érzése, hogy a covid-diskurzus fentebb említett, már régóta guruló lavinája felgyorsult, és már csak az a kérdés, hol fog becsapódni. Miközben az a hivatalos covid-történet, amelyre a politika két éven át alapozta mind abszurdabb, a viszonyoknak nem megfelelő és az alapjogokba mélyen beavatkozó intézkedéseit, napról napra jobban összeomlik, amint újabb és újabb tanulmányok jelennek meg az oltás relatív hatástalanságáról, sőt az oltás okozta egészségkárosodásokról, valamint a kolosszális társadalmi kollaterális károkról – mindeközben Németországban a kormány rendületlenül kitart a kötelező oltás mint egyetlen megoldás mellett, melyről a parlament március közepén szavaz, és így aztán úgy eltávolodik az empirikus realitástól, mint a Beatles bugyborékoló sárga tengeralattjárója. Időközben komolyan gondolkodnak azon, hogy az oltás kötelezővé tételét munka- és társadalomjogi szankciók is kövessék, úgyhogy létezik olyan perspektíva, miszerint a hiányzó oltás miatt nem alkalmaznak valakit valamely cégnél, vagy nem kapja meg a Hartz IV szociális segélyt. Teljesen tárgyilagosan és szemrebbenés nélkül vitatkoznak a német lakosság kereken 25%-ának teljes jogi kirekesztéséről és de facto egzisztenciális megsemmisítéséről.

Önkéntelenül a három majom képe tűnik elénk, akik befogják a szemüket, a szájukat és a fülüket. Az sem segít, ha megnézzük, hogyan is van ez külföldön, Európában, sőt a világon – már ha egyáltalán vesszük a fáradságot. Spanyolországban a Covid besorolása januárban a normál influenza szintjére süllyedt, minden bár nyitva van, többé nem ellenőrzik közterületen az oltási igazolásokat. Dánia minden intézkedést feloldott, ugyanígy Nagy-Britannia, mely a Freedom Day óta ugyan magas fertőzöttségi számokat jelez, de a halálozások száma statisztikailag nem emelkedett szignifikánsan, és a kórházak túlterheltségéről sincs szó (bár, ha Németországgal hasonlítjuk össze, akkor körülbelül negyedével kevesebb intenzív ágy van). Amerika nagy részén már rég vége a Covidnak, Afrika sok országában – bármiféle oltás nélkül – úgyszintén. A Balkánon nyugodt a helyzet, Bosznia-Hercegovinában az Alkotmánybíróság betiltotta a 2G-t. Újra visszatért a nyilvános tereken az élet, maszkok és ellenőrzés nélkül. Ausztriában, ahol már bevezették a kötelező oltást, az Alkotmánybíróság január végén kérdések egész gyűjteményét küldte el Wolfgang Mückstein egészségügyi miniszternek, mely kérdéskatalógus az összes kritikus kérdést és megfontolást tartalmazza az empirikus adatok mutatta helyzetről és az intézkedések viszonylagosságáról. Ez idáig ezeket csak az úgynevezett másképp gondolkodók vetették fel, akik a pandémia-történet alapjait próbálták megingatni. E kérdéskatalógusnak megvan az a potenciálja, hogy nemcsak a kötelező oltást szünteti meg, hanem az egész kormányt is megdöntheti – ami aztán hatással lehetne a német politikára is. Már Németországban is elvetik a bíróságok a 2G-szabályokat, amelyek a világon most mindenütt kuglibábukként borulnak fel. Kanadában a teherautó-vezetők január végén 1 hónapos általános sztrájkba kezdtek a mandatory vaccination act (kötelező oltás törvénye) ellen, és ez a sztrájk akár az egész országot is megbéníthatja a szállítási láncolatok megszakításával. A brit The Guardian tudósítása szerint Justin Trudeau miniszterelnök titkos helyre vonult, mivel már nem ura a helyzetnek. Röviden: két év pandémia-történetét ragadja tova a részben nyilvános tiltakozásokból, részben egyre újabb tudományos tanulmányokból létrejövő, egyre duzzadó áradat, s főleg ezen tanulmányok egyre nyilvánvalóbbá teszik, hogy the cure is worse than the disease (a gyógymód rosszabb, mint a betegség), és a covid-vitában gátszakadást fognak elérni.

Ebben a szituációban, illetve vitában az a veszélyes, hogy az érvek már nem számítanak, hogy már nem logikáról, okszerűségről vagy értelemről van szó, hanem a politika ideologizálódik. A tudománnyal már nem érünk célt az abszurditással szemben. Erre a legeklatánsabb példa, amikor 2022 januárja végén a gyógyult státuszt 3 hónapra korlátozták egy éjszaka alatt, parlamenti határozat nélkül, minden tudományos alapot nélkülözve. Ez a tudományt már így is a válság nagy vesztesévé tette. Németországban 2022 harmadik naptári hetében az úgynevezett ARE-ráta, az akut légúti megbetegedések rátája a 4 millió esethez közelített, ami ebben az évszakban statisztikailag szokásosnak számít, s ami a riadó megszüntetéséhez vagy a helyzet normalizálódásához vezethetne. De mindez semmit nem változtatott azon, hogy a németek még mindig kereken 60%-a a kötelező oltás mellett van, és hogy néhány közvélemény-kutatás szerint Karl Lauterbach egészségügyi miniszter Németország legkedveltebb politikusa. A politikai történés és a tényállás közti nyilvánvaló diszkrepanciát elnézve az ember már nem is tudja, még mit tehetne annak érdekében, hogy a teljesen betokosodott hitrendszerhez érveket juttasson el. Időközben a covid-vitákban a politikai közép összezárt, és olyan abszolút monolitikus gondolati, érzelmi és mentális blokk jött létre, amely semmilyen kintről jövő kézenfekvő, de őt zavaró érvet nem enged be. Ezen monolitikus blokkon belül az érvek logikusnak tűnnek, bármilyen józan emberi ész okozta ingert, bizonyos politika elleni humánus vagy morális ellenvetés miatti mozzanatot nagyon gyorsan kivet magából. Történelmi emlékeink éledhetnek fel, amikor is a szabadság apránként tűnt el.

Az az igazán veszélyes ebben, hogy időközben a német (de az olasz vagy a francia) politika is bebetonozódott. Szemmel láthatóan nem találják a megfelelő stratégiát ahhoz, hogy a megmerevedett állapotból kitörjenek, mert az időközben nagyrészt megbénult társadalom azon a véleményen van, hogy covid-ügyben még kell tenni valamit. Ezen elvárások miatt a krízis csak egyértelmű lezárással érhet véget, amelyről a politikának kell gondoskodnia. Már nem megy, hogy csak úgy hagyják lecsengeni az intézkedéseket, ahhoz már túl messzire mentek – vagy talán csak túl sok oltóanyagot vásároltak, amelyek csak nem romolhatnak meg.3 A kötelező oltás ilyen szimbolikus politika lehetne, áldozat annak a nyilvánosságnak, melynek két év túlhevült vitái és a mindent átható félelem után már nem lehet elmagyarázni, hogy az állam cselekvése az egész pandémiás helyzetet a legjobb esetben is csak „tönkrejavította”. Most, a politikai kairosz pillanatában arról kell gondoskodni, hogy demokráciáink a viharos időkben egyensúlyozva az on the good side of the equation (az egyenlet jó oldalán) bukkanjanak fel, ahogy azt egy amerikai barátom mondaná. De egyáltalán nem biztos, hogy ez sikerül, mert a demokráciák épp a jó időre vannak berendezkedve, krízishelyzetekben nagyon gyorsan autoriter rendszerekbe csúsznak át, ráadásul úgy, hogy a többség ezt még csak észre sem veszi.

Az a veszélyes ebben a helyzetben, hogy a politikának a saját lakossága előtt mindig kedvező színben kell mutatkoznia, és ezért már csak elvi okokból sem tehet beismerő vallomást. Michel de Montaigne így ír az egyik esszéjében: „Egy spártai ifjú, aki rókát lopott, és azt az inge alá rejtette, inkább eltűrte, hogy a róka szétmarcangolja a hasát, mert a butaság szégyenétől jobban félt, mint a büntetéstől”. A mostani politika olyan, mint a spártai ifjú. Hogy a butaság szégyenét elkerülje, inkább az egész politikai rendszert rombolja le. Mert ki tudna megfelelni a kártérítési igényeknek, ki venné magára annak felelősségét, ha csak egy kis töredéke is bebizonyosodna annak, ami a közösségi médiában kering? Senki! Ahhoz már túl sok társadalmi csoport életét károsították meg masszívan, túl sok egzisztencia ment tönkre, az adózók túl sok pénzét szórták el, túl sok gyermeket bántalmaztak, semhogy a politika elismerhetné, hogy a válságmenedzsment a viszonyoknak nem megfelelő, hogy ne mondjuk: rossz, sőt fatális volt. Mert az államra nem szabad károkozást rábizonyítani!

Igen kínos ez a politikai mozzanat. A polgároknak nem érdekük, hogy államuk, politikai rendszerük instabillá váljon. Tulajdonképpen csak jelezniük kéne a politikusoknak: Jól van, hagyjátok abba! Megértettük, hogy eltévelyedtetek. Hagyjuk, hogy elvonuljatok. Sőt, megbocsátunk! Az volt Jens Spahn, az utolsó egészségügyi miniszter mondása, hogy sok mindent meg kell bocsátanunk egymásnak. Röviden: ahogy azt a buddhisták mondják, a lakosságnak sarokba kell szorítania a politikusaikat, és meg kell őket fosztani a cselekvés lendületétől. De ez csak akkor történhet, ha a mostani többség, amely még mindig a kötelező oltás és a zöldkártya mögött áll, egyrészt legyőzi félelmét, mely egész idő alatt a politikai történések fő hajtóereje volt; másrészt megváltoztatja az intézkedésekkel kapcsolatos szemléletét, vagyis felismeri, milyen ingatag érvekre és milyen diffúz számokra épült oly hosszú ideig az egész intézkedéskupac.

Ezt a belátást azonban (még) nem várhatjuk el, mivel a politika és a többség kölcsönösen stabilizálják egymást. Senki nem ismeri el szívesen, hogy akár kicsiben, akár nagyban, de becsapták. Mark Twain bonmot-ja szerint egyszerűbb egy népet becsapni, mint elmagyarázni neki, hogy becsapták. Mivel a politika semmi esetre sem vallhatja be a butaság szégyenét, így az időközben a politika által rövid gyeplőre fogott médiarendszer – mely az elmúlt két évben a politika szoknyájának szélébe kapaszkodva önállósodott – semmi esetre sem hozhat a vita során olyan érveket, statisztikákat vagy elemzéseket, amelyek esetleg megváltoztatnák vagy megkérdőjelezhetnék a kormányhivatal nézetét a dolgokról, legyen szó az omikron variánsról vagy a kötelező oltásról. A politika, a média és a többség e téren önmagát stabilizálóan működik. A kritikusan érvelő kisebbség nem érhet el a vezető médiumok közelébe sem, az interneten is cenzúrázzák, sőt stigmatizálják, megszégyenítik és a jobboldali szélsőség oldalára szorítják őket. Ez az esszé épp ezért kísérlet arra, hogy a teljességgel tarthatatlan korlátozásokat eltöröltesse, a vezető média és az alternatív média közti tabuzónát áttörje, és az alternatív média által mutatott és megvitatott érveket a vezető média diskurzusával és nézeteivel kapcsolatba hozza. Ha most sikerül ez a keresztezés, ha keresztezik egymást az érvek, akkor van esély a békülésre, és remény arra, hogy a politikai rendszer nem lépi át a demokrácia Rubiconját a kötelező oltás miatt.

Ha azonban a diskurzust bebetonozzák – gondoljunk például a Covidban elhunytak nemzeti gyásznapjára vagy az Európai Parlament javaslatára a BionTech-tulajdonosok ábrázolására az Euro-bankjegyeken –, olyan jelképek és szimbólumok keletkeznek, amelyek hosszú időre lehetetlenné teszik a pandémia alatt történtek átvilágítását – s akkor aztán már túl késő lesz. Ez a politikai rendszer végső soron autoriter lezárása lenne, melyet véleményem szerint egész Európa-szerte mindenáron meg kell akadályozni!

Ulrike Guérot
Berlin, 2022. január

Köszönetnyilvánítás

Biztosan nem én vagyok az egyetlen, ráadásul nem is a legfontosabb vagy a legprominensebb, aki 2020 márciusában nem szállt fel az intézkedések vonatára, és a covid-történéseket más leshelyről szemlélte. A példátlan társadalmi átalakulás következtében – ahogy sokan másoknak is – majdnem teljesen lecserélődött a baráti köröm. A Der Spiegelnél vagy a Die Zeitnél dolgozó régi barátnőimmel vagy a politika terén szerzett ismerőseimmel, befolyásos alapítványoknál vagy egyetemeken dolgozó kollégáimmal már alig lehetett vitát folytatni, nem lehetett tényszerű érvet hozni, barátságok mentek szét.

Ehelyett új barátok tűntek fel az életemben, számos olyan személy, aki a polarizált covid-vita során a hasonlóan gondolkodókat kereste és találta meg. Kereken 50 emberrel – valamennyien a polgári középosztály képviselői – a Slack nevű digitális alkalmazáson csoportot alakítottunk, ahol az utóbbi hónapok történései feletti döbbenetünknek adtunk hangot, információkat és érveket osztottunk meg. Ők mindannyian hozzájárultak ezen könyv megszületéséhez. Mindannyiuknak szeretnék köszönetet mondani, mert ők segítettek át engem emocionálisan és intellektuálisan ezeken a rémes utolsó hónapokon. Közülük is kiemelném Tarik Ahmia, Michael Andrick, Philipp von Becker, Mathias Bröckers, Dietrich Brüggemann, Elena Escouflaire, Jessica Hamed, Ralf Hanselle, Dirk Jacobs, Käthe Jowanowitsch, Marcus Klöckner, Roland Lang, Johannes Lehman, Milosz Matuschek, Michael Meyen, Tom és Nadine Michelberger, Christoph Nußbaumeder, Jeana Paraschiva, Hannah Polzin, Ortwin Rosner, Jan Schlösser, Diego Schmidt, Christine Sommer és Jan-David Zimmermann személyét, de még folytathatnám a listát. Ez nem jelenti azt, hogy a megnevezettek mindegyike egyetért az itt leírtakkal, de ők bátorítottak engem ezen esszé megírására, és végigkísértek az alkotás folyamatán.

Továbbá szeretnék köszönetet mondani azoknak a fantasztikus osztrák művészeknek, akikkel együtt 2020-21 telén panaszt nyújtottam be az osztrák alkotmánybíróságon a művészi szabadság korlátozása miatt (itt kiemelném Nina Proll színésznőt és Günther Groisböck tenorénekest). Szeretnék még köszönetet mondani a dühös videó, az #allesdichtmachen (#mindentbezárni) művészeinek, azoknak a német színészeknek és színésznőknek, akik 2021 áprilisában ezzel az ironikus kampánnyal akarták felhívni a figyelmet a covid-intézkedések miatti társadalmi torzulásokra, és akiket ezért később megrágalmaztak. Köszönet a coronaaussoehnung.org (covid-kibékülés) csoport minden tagjának – mely csoportnak én is tagja vagyok –, amely hónapokon át próbálta elérni, hogy az intézkedéspolitika arányosabb legyen. Szintén köszönet mindenkinek, aki az #aadt-nél, az „Alles auf den Tisch” (Mindent az asztalra) mozgalomnál közreműködött, ahol egy 30 perces videoklipben művészek kritikusan kérdeztek tudósokat a covid-történésekkel kapcsolatban, s amely akciót a vezető médiumok büntetlenül ignorálták vagy rágalmazták.

Köszönet még a 7Argumente.de (7 érv) csoportnak, amely jelenleg 75 kritikus tudósból áll, és akik 2021-22 telén hívták életre ezt a mozgalmat. A csoport célja az oltás kötelezővé tételének megakadályozása, az összes intézkedés azonnali eltörlése, valamint a pandémia történéseinek alapos, tudományos feldolgozása statisztikai, orvostudományi, szociológiai, filozófiai-teológiai, etikai és jogi értelemben. Nemcsak azért, hogy a múlt eseményeit feldolgozzuk, hanem, hogy a közelebbi és távolabbi jövő számára tanulságokat vonhassunk le. Mivel abból kell kiindulni, hogy e tudományos feldolgozásnak – és egyben a domináns covid-narratíva valós ábrázolásának – az intézményesült tudományosság keretein kívül kell megtörténnie, így e csoportnak az a terve, hogy a társadalom anyagi támogatásával egyesületi kutató szövetséggé alakulva intézményi keretek közt működjön, és így hálásak minden támogatásért; de hálásak azoknak az orvosoknak, az egészségügyi szervezet, a média vagy a jogi és rendőrapparátus más alkalmazottainak is, akik a hivatalos pandémia-narratíva változatával ellentétes személyes élményeik és tapasztalataik feldolgozásához keresnek partnert. Egyre erősebb az a benyomás, hogy a lakosság jelentős része teljesen elveszítette a hitét a Német Szövetségi Köztársaság intézményeiben – igen ijesztő társadalmi lelet! –, de közben az elnyomástól és a szankcióktól való félelmében munkahelyükön és szolgálati helyükön nem beszélnek nyíltan.

Az elmúlt két évben, amikor sok más bátor és derék kritikus emberhez hasonlóan újra és újra a nyilvános diskurzusban nyilatkoztam az intézkedésekről, kétségbeesett polgárok e-mailjeinek és leveleinek özönét kaptam, sőt emellé még számtalan ajándékot vagy meghívást is (még karácsonyi vacsorára is!) ismeretlen emberektől, akik „népként” a pandémia történéseinek elszenvedői és elfeledett alanyai voltak. Mindenkinek ismeretlenül is hatalmas köszönet, aki CD-ket, bonbonokat vagy könyveket küldött nekem! Aki a népet populizmussal vádolja, azt emlékeztetném arra, hogy Platón óta a közösségi lét szervezésénél mindig csak a populusról van szó, nem másról.

Itt nem arról van szó, hogy a covid-vitában valóban létező QAnon-követők vagy hasonlók szélsőségesen radikális, sőt fasiszta jobb szélét eltűrjük. De ahhoz hasonlóan, ahogy Jasszer Arafatot először terroristaként gyalázták, mielőtt évtizedekkel később megkapta a béke Nobel-díjat, ugyanígy köszönet jár minden másképp gondolkodónak (éspedig politikai irányultságától függetlenül), akik már nagyon hamar tematizálták azt, ami lassan a társadalom (döbbent) többségének is láthatóvá válik: a Covid ugyan szomorú és tragikus valóság, de a pandémia-történet és az erre épülő intézkedések mégis túlzók, hogy ne mondjam: groteszkek voltak. A másképp gondolkodás fogalmát rehabilitáljuk, a covid-tagadókét viszont száműzzük. Talán egy nap majd az is lehetséges lesz, hogy az olyan másképp gondolkodóknak, mint például Boris Reitschusternek, a már korán és konzekvensen bátor újságírónak a Német Szövetségi Köztársaság érdemkeresztjét adományozzák.

Végezetül köszönet azoknak a szintén ismeretlen tízezreknek, akik elmentek, hogy békés sétákon demonstráljanak az intézkedések politikája ellen, és akiknek el kellett és el kell viselniük ezért a gyalázást, a stigmatizálást, sőt a bűnözőként való kezelést is. Hogy az új szövetségi kancellár, Olaf Scholz 2021 novemberében a parlamentben a hivatalba lépése alkalmával tartott beszédében e demonstrációk résztvevőiről miért beszél kis, radikalizálódott kisebbségként, az számomra rejtély, és inkább politikai elvakultságra utal.

Mivel a német választójog lehetővé teszi a szavazat megosztását, ezért itt személyesen is szeretnék két politikusnak köszönetet mondani: Sarah Wagenknechtnek és Wolfgang Kubickinak, akik a politikailag intézményesült őrületben sem tévesztették el a helyes irányt, bár az figyelemre méltó, hogy a parlamenti választásokon egyszerre a baloldalra és az FDP-re szavaztak. Egyben ez a legjobb bizonyíték arra, hogy a covid-diskurzusban a frontvonalak a politikai spektrumon keresztbe futnak. Egészen nyilvánvalóan olyan méltóságteljes emberképről van szó, amelyben helye van bizonyos sorsszerűségnek is; a szabadság olyan felfogásáról, amely alapvető princípiumként nem hajítható ki a válság első jelénél – minden tragédia ellenére sem; és közben nyomatékosan részvétemet szeretném nyilvánítani az összes Covidban érintett, illetve Covidban elhunyt személynek.

De – mindegy, hogy az orvosokról vagy bírókról, ügyvédekről vagy vállalkozókról van szó, az egészségügyben, a szállodaiparban vagy a rendőrségnél alkalmazottakról – a kritikus csoportok időközben már-már átláthatatlan tömege, az alternatív médiumok hangja, a demonstrációk nagy száma és nagysága, valamint az ellenállás csendes és láthatatlan növekedése arról tanúskodik, hogy a társadalom civil erői még éberek és működnek. Dolgozzunk tehát azon, hogy ezek az erők a társadalmi diskurzust ismét civilizált pályára állítsák, és a demokratikus normalitás irányába vigyék.

Nem csak nálunk hiánycikk
a tudatos polgár

Utószó a magyar kiadáshoz
Bakó Bea

Másfél év telt el Ulrike Guérot könyvének eredeti, német kiadása óta, és az azóta történtek inkább megerősítik, semmint eloszlatják az általa megfogalmazott kételyeket és kritikákat. A járványkezelés túlkapásaival kapcsolatban néhány országtól eltekintve1 nem történt érdemi szembenézés vagy utólagos önkritika, legfeljebb a covid-őrületből túl későn kijózanodó értelmiségiek vetették fel a „covid-amnesztia” ötletét,2 mondván „fátylat rá, most már mindegy”. Pedig nem, egyáltalán nem mindegy, még ha fel is vetődhet az olvasóban, hogy minek még most, 2023 második felében is a Covidon rágódni.

Azért, mert a koronavírus-járványra hivatkozva nemcsak súlyos és önkényes jogkorlátozások előtt nyitották ki az addig tabunak hitt kaput a nyugati demokráciák, de a félelemvezérelt politikai kultúrát is általánossá tették. Persze a félelemkeltés mint politikai módszer nem újkeletű: éltek vele a német zöldek is az atomerőművek ellen kampányolva, Magyarországon pedig senkinek nem kell bemutatni, hogyan lehet eredményesen riogatni az embereket a migránsokkal, akik majd idejönnek, nem tisztelik a kultúránkat, elveszik a munkánkat, és csadorba kényszerítik a nőket. (Némiképp ironikus a covid-járványt efelől szemlélni egyébként, hiszen gyakorlatilag a szigorúbb keretek közt élő muszlim nő életét kényszerítették mindannyiunkra: maradj otthon, legfeljebb bevásárolni menj ki, de akkor is takard el az arcod! A maszkhordási kötelezettség különösen furcsán vette ki magát azokban az országokban, ahol amúgy burkát tilos hordani.)

A Covid azért jelentett minőségi előrelépést (már ha ezt előrelépésnek lehet nevezni) a félelemkeltő politikában, mert a mindennapi élet szinte minden aspektusára kiterjedt, és nem állt meg az üres riogatásnál, hanem az absztrakt veszélyre hivatkozva nagyon is konkrét szabadságkorlátozó intézkedéseket vezettek be mindenkivel szemben. Ez pedig olyan félelemvezérelt közéletet vetít előre, ahol a szabadság megélése kockázatokkal jár, tehát veszélyes, és ahol a polgárok – mit polgárok, alattvalók! – az atyáskodó államtól várják a védelmet, a kockázatmentes (és így élménymentes) safe space biztosítását. Ez pedig súlyos kérdéseket vet fel a jövőre nézve: mi lesz, miután a Covidtól vagy bármilyen más veszélytől való félelem annyira mélyen meggyökerezik az emberekben, hogy bármit megengednének a politikusaiknak, csak hogy azt megelőzzék? Tényleg akarunk-e olyan demokráciákat, ahol minden választót alapvetően és elsődlegesen a félelmei motiválnak, a politikusokat pedig az ilyen elvárásoknak való megfelelés és a félelmek kiaknázása? A „fátylat rá” és a „minek még mindig ezen rugózni” mentalitás azt üzeni, hogy nem is akarunk ezen kérdésekkel szembenézni, és az elkövetett hibákból tanulni.3

Erről ír Guérot is: könyvének igazából csak másodlagos témája a koronavírus-járvány és annak félrekezelése. Ezt csak illusztrációként használja, hogy bemutassa a legaktuálisabb vetületeit azon alapkérdéseknek, amelyek évszázadok óta foglalkoztatják a politikafilozófusokat és a közgazdászokat: melyek a demokrácia és a kapitalizmus hátulütői, hogyan lehet ezekkel a rendszerekkel visszaélni, és mit lehet tenni ezen visszaélések ellen?

Magyarországról nézve Guérot esszéjét olvasva különösen az szembetűnő, hogy a német járványügyi intézkedések indokolatlan és abszurd túlzásai mennyire hasonlóak ahhoz, amiket Magyarországon is tapasztalni lehetett. Pedig Németországot a közmegegyezés progresszív liberális demokráciának tartja, ahol az Alkotmánybíróság aktívan védi az egyéni alapjogokat az állami túlkapásokkal szemben, és a politikai rendszerben működnek a fékek és ellensúlyok. Ehhez képest Magyarországon több, mint egy évtizede a kormány azt csinál, amit akar, hiszen kétharmados többségének köszönhetően gondoskodott róla, hogy az őt ellenőrizni hivatott független intézmények gyakorlatilag ne működjenek, és egyébként is bármit egyik napról a másikra kétharmados törvénybe vagy alkotmányba írhatnak, ha úgy tartja kedvük. Emiatt sokan nem is tekintik már valódi demokráciának Magyarországot.

A covid-járvány azt mutatta meg, hogy válsághelyzetben – és amint láttuk, kellő médiapropagandával bármiből lehet ezt csinálni – mindez teljesen mindegy. Mindegy, hogy nyugati „mintademokráciáról” vagy kelet-közép-európai „féldiktatúráról” van szó, ugyanúgy egy tollvonással, egyik napról a másikra következmények nélkül foszthatják meg emberek tömegeit a legalapvetőbb jogaiktól egy absztrakt veszélyre hivatkozva, mellőzve az észszerűség és az arányosság legalapvetőbb követelményeit: kijárási korlátozás, bezárt üzletek, iskolák, a magukat beoltatni nem kívánók rendszerszintű diszkriminációja a mérleg egyik oldalán, míg a másikon az esetleges megbetegedés lehetősége egy olyan vírustól, amely a rizikócsoportokon kívüli népességben bőven 1% alatti eséllyel okoz halált… … …

Jegyzetek

1 Husemann, Felix: Vertrauen in Demokratie sinkt (Csökken a demokráciába vetett bizalom), online: ›fr.de/‹

2 Ezt a nagyszerű fogalmat Johannes Lehmann-nak köszönhetem, aki nagyrabecsült kollégám a Bonni Egyetemen.

3 A Német Parlament Tudományos Szolgálatának írása alapján (20/429) a 2021. december 16-i állapot szerint kereken 554 millió adag oltóanyagot rendeltek a gyógyszeripartól. Ha ebből leszámítjuk a már beoltott és a más országoknak elajándékozott adagokat, akkor is ez a mennyiség Németországban felnőtt személyenként kereken 6 adag oltóanyagot jelent. Ez máris teljesen más fényben mutatja azt a január közepén máról holnapra meghozott rendelkezést, hogy a gyógyult státusz érvényességét 3 hónapra csökkentik, valamint, hogy derült égből villámcsapásként a Johnson & Johnson oltóanyagát hatástalannak minősítették. Talán gazdasági érdekek, és nem a lakosság egészsége vagy a fertőzés megfékezése lehet az oltás kötelezővé tételének valós oka? Honni soit qui mal y pense (Szégyellje magát, aki rosszra gondol).

Utószó a magyar kiadáshoz

1 Nagy-Britanniában a The Telegraph az egészségügyi miniszter kiszivárgott üzenetei alapján tárta fel, hogy a politikai elit is tudatában volt: a Covid valós veszélyei sokkal kisebbek annál, mint amit a nyilvánosságnak hazudtak a korlátozások indokaként (›telegraph.co.uk/‹), és nyilvános közérdekű vizsgálat is indult a járványkezeléssel kapcsolatban. Szlovéniában pedig visszatérítik a járvány alatt alkotmányellenesen kiszabott bírságokat (ennek bővebb hátteréről a Gemišt hírlevelében lehet olvasni: Bukovics Martin: A nagy szlovén covidamnesztia, Gemišt, 2023. május 11., ›gemist.hu/‹).

2 Emily Oster: Let’s declare a pandemic amnesty, The Atlantic, 2022. október 31., ›theatlantic.com/‹

3 Bővebben: Bakó Bea: A „covidamnesztia” egyenes út az autoriter jövő felé, Gemišt, 2022. november 8., ›gemist.hu/‹

Megjelent a Katalizátor Kiadó kiadásában
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Moldován László

Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 615 564 803 8

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL