Francescának, aki megváltoztatta az életemet,

és az egymilliárd-négyszázmillió szívdobbanásnak,

ami ide vezetett.

Megjegyzés

A szövegben a japán szavak magyaros átírása a módosított Hepburn-átíráson alapul, tehát (az eredeti olasz szövegben) az angol ábécé betűivel átírt japán szavakat a magyar hangoknak megfelelő betűkkel jelöltük.

ch – cs

j – dzs

s – sz

sh – s

ts – c

w – v

y – j

ō – ó

ū – ú

Bizonyos szavak, elsősorban tulajdonnevek esetében, melyek már régebben bekerültek a magyar nyelvbe, megtartottuk a hagyományos írásmódot. Ami a személyneveket illeti, a japán szokás megfelel a magyarnak: elöl van a vezetéknév, azt követi a keresztnév.{1}

Japán délnyugati részén, a két tartomány, Kagava és Okajama által közösen használt tenger medencéjében fekszik egy egyedülálló kis sziget: Tesima.

A fővárosból indulva repülőre, majd hajóra kell szállni, busszal kell utazni, valamint egy csomó lépést kell megtenni, hogy odajussunk.

A sziget keleti csücskén, egy félreeső helyen áll egy kis épület, amelynek nagy ablaka a tengerre néz. Ott több tízezer, a bolygó legkülönbözőbb helyeiről származó ember szívverését katalogizálják, élőkét és már elhunytakét.

A hely neve Sinzó-on no Ákaibu, vagyis Szívverések Archívuma.

Első rész

ばくばくbaku baku

„A hazugságok rendbe hozzák és szebbé teszik az életet, és amíg senki sem tudja, mi az igazság, az nem is olyan fontos.”

Christian Boltanski

Tesima, ősz 豊島　秋

– Hallod ezt? – kérdezi a gyerek a felnőtt felé fordulva.

A kérdés pontos pillanatában a férfi negyvenéves, és szívének billentyűi körülbelül egymilliárd-négyszázhetvenmilliószor nyíltak és záródtak. Háromszázharminchárom napja újra a nevén nevezi a dolgokat, újra érdekli, hova jut a világ, ki nyeri a választásokat Japánban, és mennyi időbe telik, amíg az emberek műanyaggal töltik meg a tengert. Újra fél a haláltól.

– Hallod ezt? – ismétli a gyerek. És olyan ez, mint egy ima, mert ha egy felnőtt is hallja, az azt jelenti, hogy ez valóság.

– Még nem.

Miután elhagyják a fából és fémlemezből készült kis házak között kanyargó ösvényt, amikor Tesima tája kettéválik, és jobbra-balra zöld rizsföldek nyílnak, a levegő hangosabban kezd rezegni.

A gyerek nem ismétli meg a kérdést, csak feszülten figyeli a felnőttet.

A férfi ezúttal bólint. Most már ő is hallja.

Hogy visszafogja az érzelmeit, térdre ereszkedik, elérve az előtte álló apró emberke szintjét, aki mozdulatlanul áll, mint Mózes, amikor épp a hullámokat választotta szét.

Ha korábban nem is hallottak semmit, most csak ezt a zajt hallják. Ta-tamm, bam-bam, doki doki. Mintha teljesen beleremegne a domb.

A gyerek a mellkasára teszi a tenyerét, lehunyja a szemét.

Bumm-bumm, ta-tamm, ta-tamm.

– Közel vagyunk.

Ez a sziget egy szív. Összehúzódik a hullámok szabálytalan ritmusára. Az árapály megnyújtja a lüktetést, néha kimarad egy-két ütem. De aztán mindig folytatódik a ritmus.

Az ezt a napot megelőző hónapokban a felnőtt és a gyermek megtanulta, hogy az emberek által legkedvesebbnek tartott dolgok – egy bizonyos zene, egy filmmontázs, egy bizonyos zaj – az elméjük belső ritmusára rezonálnak. Ezt 1/f ingadozásnak nevezik, és ez az, ami az emberek szívverését is szabályozza. Valami, ami folyamatosnak tűnik, de valójában kissé egyenetlen.

A gyerek lehajol, a fülét a rizsföldek közötti ösvényhez nyomja.

A férfi hagyja: hirtelen eszébe jut, amikor hatévesen lefeküdt az utcára, hogy megértse a hangyák nézőpontját. Azt a látszólagos érzést, hogy nem hagy nyomot. Mindennek abból kell kiindulnia, gondolta, hogy alulról szemléli a dolgokat. A mellette álló édesanyja hagyta őt az utcán feküdni. „Az embernek minél több élőlényt meg kell értenie ahhoz, hogy megértse önmagát, a legkülönfélébb élőlényeket” – mondta az asszony mindig, és a férfi, dacolva e kijelentés igazságával, minden bizarr cselekedetét azzal indokolta, hogy meg akart valamit érteni. A felnőtt most már emlékszik arra, hogy ott, a város közepén érzett először erős szédülést, szinte megerősítést a számára általában mozdulatlannak tűnő bolygó szüntelen forgásáról.

Ugyanezt az érzést érzi most a gyerek is, csak ő a levegő lüktetését hallja.

A kisfiú feláll:

– Éhes vagyok. Ehetek?

– Igen, persze.

A felnőtt két onigirit húz elő a hátizsákjából. Leülnek a rizsföldek szélére.

Ismeretlen számú dobbanás után a ritmus abbamarad. Elnyúló csend következik, majd a dobogás nem sokkal később újraindul.

Mint egy váltófutás: az egyik szív átadja a szót a másiknak.

Október van. A mezőkön ciripel a nyár, amely úgy tűnik, hogy két nap váratlan őszi hőséggel visszatért Japán délnyugati részébe. Ez megtévesztette a szitakötőket, amelyek újra repülni kezdtek; Tesimában néhány kabóca, amelyeket szintén becsapott a hőmérséklet, átfúrta a földet, előbújt.

A gyermek itt-ott letérdel, és az ujjait a lyukakba dugja.

– Nagyon közel vagyunk. A térkép légvonalban néhány száz métert mutat.

– Ott van? – Mutatja a gyermek a mutatóujjával.

– Igen, menjünk.

A felnőtt még nem tudja, hogy igazából mit fog találni a dombon túl. Gyanít valamit, de valójában semmit sem tud. Ahogyan az ember semmit sem tud az időről, miközben megtapasztalja azt. A gyermek szintén nem tud semmit, de ő hozzászokott, hogy nem ért dolgokat. Viszont könnyebben beleszeret dolgokba – a hirtelen utazásba, a felnőtt szeretetébe, a gondolatba, hogy az emberek szívhangjának van egy helye a világban –, és már ez boldoggá teszi őt.

Felmásznak a Karato Hacsiman szentélyhez vezető emelkedőn, majd jobbra fordulnak, ahogy a térkép jelzi; karjukkal félrehúzzák a leveleket. A tenger balra van.

Ahogy közelednek az Archívumhoz, a szívverések hangja egyre erőteljesebbé válik.

A felnőtt és a gyermek olyan óvatosan lépkednek, mint akik tudják, hogy alattuk egy aknákkal teli földterület van: mindkettőjük számára úgy tűnik, mintha egy robbanásra kész szerkezet peremén járnának.

– Ott van! – kiáltja a felnőtt, amint meglát egy alacsony, négyzet alakú, fekete cédrusból készült épületet az ég türkizkékje és a homok nyers fehérje között. Úgy néz ki, mint egy tengerparton felejtett legódarab.

Ekkor a levegő ritmusa ismét megváltozik, olyan ütemben kezd rezegni, amit a férfi nem ismer fel.

Ahogy kinyitják az Archívum ajtaját, a felnőtt erősen érzi, hogy az egész út, az összes idő, amit egymással töltöttek ebben a háromszázharminchárom napban, és az összes közvetlenül ezt megelőző év, amikor elkerülték egymást, ide vezette őt.

Soha nem fogja megtudni, de pontosan abban a pillanatban, amikor egy apró meghajlást tesz a fehér köpenyes fiú felé, aki a bejáratnál üdvözli őket, egy olyan szív ritmusa terjed szét a levegőben, amelyet egykor tökéletesen ismert.

1.

Ötévesen a kora semmit sem számított.

Súicsi{2} azzal a bizonyossággal markolta a kormányt, hogy egy nagy kaland előtt áll. Olyan precízen tervezte meg a szökést az anyja felügyelete alól, hogy ha az anyja tudta volna, egyértelmű lett volna számára a fia rendkívüli intelligenciája, és különösen az a kivételes figyelem, amellyel kémkedett utána.

Súicsi öt éve egy piros, pedálok nélküli bicikli ülésére nehezedett. És csak egy célja volt: elérni, hogy megszakadjon a szíve.

Kamakurában éltek, annak az emelkedőnek a tetején, amely az Ómacsi és Komacsi kerületeket kötötte össze egy titokzatos eredetű alagút segítségével. Egyesek Ágyas alagútnak nevezték, mert egy legenda szerint egy földbirtokos ásatta ki, hogy a hegy túloldalán találkozhasson a szeretőjével; mások egy légvédelmi óvóhelyről beszéltek, amelyet a japán hadsereg kommunikációs eszközök számára használt a második világháború alatt.

Az alagúthoz vezető emelkedő mindkét oldalról meredek volt, olyan meredek, hogy aki véletlenül rámerészkedett, félúton levegő után kapkodott. Elektromos rásegítés nélkül kerékpárral feltekerni rá kivitelezhetetlen volt, és a helyi gyerekek gyakran versengtek egymással, hogy melyik mandarin (vagy üveggolyó) ér előbb a lejtő aljára. Egy középiskolás, aki gyerekkorában ott játszott, odáig ment, hogy kiszámította a gravitációs energiát, a hatótávolságot, a sebesség növekedését és csökkenését az érintett testtől függően, hogy álló helyzetből indul-e vagy kézből dobják (ebben az esetben az elengedési magasságot), és arra a következtetésre jutott, hogy csodálatos, ha semmit sem tudunk róla, mégis játszunk.

A gyerekek versenye azonban csak az alagút egyik oldalán zajlott, a másik oldalon tilos volt játszani, egyrészt mert az út rögtön előbb balra, majd jobbra kanyarodott, másrészt mert már a kijáratnál látni lehetett a hegy bordáiba vájt kis temető sírjait.

Azt beszélték, hogy nyári éjszakákon a halottak szellemei lángokká változnak, nappal pedig pillangórajok alakját öltik magukra.

Súicsi megfelelő korban volt ahhoz, hogy féljen a szellemektől, mégsem érzett ilyesmit. Az egyetlen félelem, ami uralkodott rajta, az volt, hogy a saját szíve bármelyik pillanatban megszakadhat.

Amikor megszületett, szívzörejt diagnosztizáltak nála, enyhe ritmuszavart. Az a zene, amit az anyja minden reggel és minden este koncentráltan hallgatott, elkeserítette az asszonyt, mintha a gyerek kis mellkasából egy fémkarikán és két kis fülolíván keresztül ki tudja, milyen jóslat szállt volna ki.

Nem engedte versenyezni a vonattal, és nem szállhatott fel a jokohamai körhintákra sem. Még a nyári fesztiválokon sem vehetett részt az általános izgalom és a nagy dobok miatt.

– Ez a szíved – magyarázta neki az anyja tucatszor, miközben ceruzával lerajzolta egy papírlapra –, és ez az a kis lyuk, amely, ha túl sokat futsz vagy elfáradsz, szétnyílik, és szétszakítja az egész szövetet.

A nő minden egyes alkalommal, amikor elmagyarázta, új papírlapot vett elő az íróasztalról. Úgy tűnt, együtt kellett átbeszélni a történet kezdetét, hogy a fiú félni kezdjen.

És Súicsi éppen emiatt szorította meg a kormányt a lejtő tetején, a szakadék fölött.

Meg akarta tenni a világ legveszélyesebb dolgát, és megnézni, mi történik.

Elég volt megéreznie az anyja lépteit, a hangot, amely hívja őt.

A sikoltás, amit eleresztett, amint megpillantotta fia sziluettjét a biciklin, az indulás jele volt.

– Súicsi!!!

A kisfiú határozottan meglökte magát kis lábaival, majd V alakban szélesen széttárta őket. Az ég olyan közelinek tűnt.

Miközben számára ismeretlen sebességgel gurult lefelé, a gyerek azt képzelte, hogy nyíllá változik, olyan óriásnyíllá, amilyet újévkor a Csurugaoka Hacsiman-gú szentély teteje alatt látott felakasztva. A nyíl legalább ötször olyan magas volt, mint az anyja!

– Súicsi, állj meg! Súicsiiiiiii!

Harmincöt évvel később Súicsi pontosan emlékezett a baleset napjára. Mindenekelőtt a szíve fülsiketítő dübörgésére.

És mégis, bár emlékezett arra az érzésre, ahogy a levegőt szelte a lefelé vezető úton, a kormányon lévő kis kezére, a fehér autó orrára, amely épphogy elkerülte őt, a kínzó fájdalomra a karjában és a vállában – amelyek úgy törtek el az alacsony falnak ütközve, mint egy túl korán repülni próbáló madár szárnya –, majd a vérre a térdén és a kiesett fogra, amely két évig összekuszálta a mosolyát; bár annak a napnak minden szegmensét rekonstruálni tudta, az anyja mindig tagadta, hogy megtörtént volna.

– Valószínűleg csak képzelted.

Súicsi ugyanezt a választ kapta, amikor az értékes rajzfüzete a Nameri folyóba esett, vagy amikor apja dühében összetörte az íját, amikor a földrengés a szerszámok tengere alá szorította a macskát, még a tragikus kagosimai utazás során is, amikor a vonaton felejtették Loretto Mackót.

Súicsi felidézte az anyjának a fájdalmas emlékeket, a baleseteket, a hosszú sírásokat, amelyeket gyerekkorában visszatartott, de az asszony tagadta mindezt. A plüssmackó otthon maradt, amíg ők utaztak, és tényleg, amikor visszatértek, ott volt az ágyon, nyugodtan és szépen; a rajzfüzet még mindig valahol a szobájában lehet, elrejtve; és az íj? Ott volt a verandán, egy darabban!

– Pár nappal később újra megvettél mindent – vádolta meg Súicsi. De a macskát valóban nem látták soha többé.

– Biztosan megijedt a földrengéstől. Az a macska szeretett kóborolni, biztosan máshová költözött.

Ennek ellenére Súicsi megesküdött volna rá, hogy látta a tetemét szétroncsolt állapotban a raktárban a szerszámok alatt, a síró anyja pedig felvette és a konyhába vitte a maradványokat. Bekapcsolta a tévét, megölelte a fiát, aztán elosont, hogy feltakarítson.

– De én láttam őt! – dühöngött. – Láttam, hogy eltemetted a kertben.

– Mindig is hihetetlen dolgokat láttál, Súicsi. Ennek az adottságnak köszönheted, hogy azzá váltál, aki vagy.

A nyugodtság, amivel az asszony tagadta a dolgokat, összezavarta a fiát. Hogy volt lehetséges, hogy Súicsi soha nem sírt, hogy a szeretete mindig viszonzásra talált? Úgy tűnt, a világ egy csoda volt gyerekkorában.

– Akkor mi van ezekkel a hegekkel a vállamon és a térdemen?

– Mondtam már, szerintem akkor szerezted őket, amikor már felnőttél. De hogy hogyan történt, azt nem tudom. Akkor már egyedül éltél.

– Viszont én emlékszem arra, hogy biciklire pattantam, nekimentem a falnak, épphogy elkerültem az autót…

– Biztosan álmodtad – szakította félbe az anyja –, gyerekként szeretted a növényeket, a sós onigirit, a képeskönyveket. Órákat töltöttél azzal, hogy tájképeket és ablakokat rajzoltál.

A harmadik tagadásnál Súicsi általában elengedte a dolgot. Időnként azonban újra megpróbálta, mélyen legbelül képtelen volt feladni. Amikor utoljára kérdezte az anyját a biciklis balesetről, ő harmincnyolc, a nő pedig hetvenöt éves volt. Semmi eredmény. Aznap is türelmesen mosolygott:

– Törődj bele, Súicsi, csodálatos gyerekkorod volt! Annyi boldogságot halmoztál fel, hogy felnőttkorodra is elraktározhatsz belőle.

Aztán megtörtént, ami történt, és mindenki egyetértett abban, hogy a boldogságról nagyon sokáig még csak beszélni sem lehet majd.

A sebesség, amivel Súicsi szíve vert,
miközben legurult (vagy azt képzelte, hogy legurul)
az alagút nyílásától a biciklivel

Egy ötéves gyermek szíve percenként 75 és 115 között ver. Egy idős emberé 60-ra lassul. Ha valaki elég sokáig él, a szíve 3 milliárd dobbanásnyi utat tesz meg.

Mire megáll, addigra hetven-nyolcvan év zenéjét játszotta le, amelyet senki sem hallgatott figyelmesen. Ez csak bizonyos különleges pillanatokban történik meg, orvosi rendelésen, futás után, egy szerelem elmúlta után. Vagy azon ritka alkalmakkor, amikor az ember kétségbeesett és irracionális szükségét érzi annak, hogy minden rendben legyen, és ezért a szívére teszi a tenyerét.

A száguldás során Súicsi szíve a maximális erőkifejtéskor akár 180-at is verhetett percenként. Mindazonáltal, ha a gyerek a szobájában maradt volna Loretto Mackót ölelgetve, és intenzíven elképzeli, hogy ezt teszi, akkor is elérhette volna ugyanezt a ritmust.

A gyermek, akit aznap talán súrolt egy száguldó autó, és aki talán nekicsapódott egy kis ház alacsony falának, negyvenéves volt, és felfelé sétált az úton.

Ősz volt, és levélkupacok csúsztak le az Ágyas alagút oldalán.

Mindkét feltételezésből, amelyek abból a bizonyosságból indultak ki, hogy ötéves volt, és rendelkezett szívvel és biciklivel, egy kezdetben nyugodt lét alakult ki, amely harminc évvel később nagyon bonyolulttá vált. Súicsi a saját engedelmességének tulajdonította felnőtt élete gyötrelmeit. Elfogadta, hogy elvegyül a világban, beleszeretett egy nőbe, meglepő könnyedséggel mondott ki sok igent.

Negyvenévesen még mindig nem tudta eldönteni, hogy hibának tekintse-e azt az időt, vagy azon szerencsék egyikének, amelyek csak egyszer történnek meg.

Súicsi légszomjjal és szapora szívveréssel érkezett meg a gyerekkori otthona elé. Észrevette, hogy a kapu fel van feszítve, és azon tűnődött, vajon a három hete tartó lakatlanság alatt nem jutott-e be véletlenül valami vadállat a kertbe.

Múló rosszkedvet érzett, amikor eszébe jutott, hogy soha nem jutott el úgy a bejáratig, hogy az anyja ne előzte volna meg az ajtón túlról odakiáltott üdvözlettel.

Csak akkor vetette el az állathipotézist, amikor nem tudta a kulcsot a zárba dugni. Valaki biztosan feltörte az ajtót, és a kulcs eltört.

A zárincidens egy nap alatt megoldódott. Súicsi felhívta a segélyszolgálatot, és feljelentést tett.

A behatolás gondolata azonban nyugtalanította. Ki próbálhatott betörni a házba? És mindenekelőtt, kinek volt hozzá kulcsa? Amennyire ő tudta, csak két példány volt belőle, az, amit a szomszédnak adott, és a sajátja.

Három hét telt el az anyja temetése óta. Súicsi kihasználta ezt az időt, hogy gyorsan átrendezze az érzelmek, a szokások és a munkahelyi kötelezettségek térképét, és tizenkét Tokióban töltött év után visszatért Kamakurába. Fel akarta újítani, majd eladni vagy bérbe adni gyermekkori otthonát.

Tudta, hogy a tárgyaktól való megszabadulás egyetlen módja az, ha olyasvalaki helyébe képzeli magát, aki nem ismeri a házat. Az emlékezet hiánya határozottabbá és rátermettebbé teszi az embert.

Nem azért hívott munkást, mert egyedül nem tudta volna megcsinálni, hanem mert az, hogy egy idegen volt a közelben, miközben kipakolta a házat, segített neki semlegesen szemlélni azt.

Fárasztó volt. Több ezer, több tízezer dolog volt a szobákban. Az anyja tárgyakba vetett hite összezavarta. Úgy tűnt, teljesen rájuk hagyatkozott, hogy jobbnak tűnjön az életük.

Súicsi azzal kezdte, hogy összegyűjtött mindent, ami a hétköznapokra emlékeztette: élelmiszertartalékokat, tisztítószereket, törölközőket, gyógyszereket. Megszabadult a legszükségesebb dolgoktól is, meggyőződése volt, hogy ha kivételt tesz, többé semmit nem tud majd kidobni. Összegyűjtötte az anyja holmiját, és nagy, számozott dobozokba zárta. A garázsban helyezte el a dobozokat; az évek óta csak álló autót eladta.

A munkás segítségével két nap alatt minden szobából eltávolította a tapétát: az érett alma illata, amely meghatározta gyermekkori emlékeit, elillant. Ezután a fürdőszobával és a konyhával folytatta, kicserélte a tatamideszkákat, újracsináltatta a parkettát, és új redőnyöket szerelt fel.

Minden egyes nap annak a napnak tűnt, amikor megváltozik a ház arculata, mert végre megszabadul a felesleges és az emlékeket hordozó dolgoktól. De aztán minden nap eltelt, és a munka nem ért véget.

Néha azt hitte, hogy az anyját látja. Egyik délután a konyhában találta őt, ötvenéves kora körül, amint elrakta azt a fazekat, amellyel minden évben elkezdte az umeboshi szilva elkészítését; egyik este, idős asszonyként, a folyosó falába kapaszkodott, hogy a fürdőszobába jusson; végül a kertben, egy nyáron, amikor még nagyon fiatal volt, a saját maga által, kötelekkel és fadeszkával összeállított hintán lökte őt a tölgyfaágon.

Ezekben a nosztalgikus pillanatokban Súicsi előkapta az albumát, leült a verandára, és lerajzolta a nőt, pontosan úgy, ahogyan látta. Mosolyogva, mindig megmagyarázhatatlanul nyugodtan.

Amikor mások fényképet készítenének, ő mindig a ceruzára hagyatkozott, és mindenekelőtt a saját képességére, hogy meglássa, ami valaha ott volt, ami már nincs ott.

Azokban a napokban, amikor az Ágyas alagúthoz vezető úton járkált fel-alá, Súicsi úgy érezte, hogy valaki kémkedik utána. Néhányszor megfordult, de senkit sem látott.

Aztán egy vasárnap, két héttel az érkezése után elhaladt a temető mellett, és messziről szemügyre vette a házat. Első ránézésre mindent jó állapotúnak talált, de még túlságosan ismerősnek. Talán újra kellene festeni a külső falakat, gondolta. Csak ekkor döbbent rá, hogy valójában mit akar tenni: átalakítani a házat, éppen csak annyira, hogy el tudja engedni.

Ebben a pillanatban vette észre az árnyékot az ajtó előtt.

Megállt. Szemével követte a ház körül bolyongó alakot. Bekukucskált az ablakokon, mintha valamiféle bejáratot keresett volna.

Súicsi nem tett semmit. Épp csak annyira ment közel, hogy rájöjjön, az árnyék egy gyereké, és ez a gyerek jól ismeri a házat.

Amikor meglátta, hogy a gyerek az anyja régi locsolókannájával jön ki a garázsból, és egy könyvekkel és kacatokkal teli táskával a kezében fürgén végigsétál az alagúton, újra elindult.

Benézett az alagútba, de a fiú már eltűnt.

Gyerekkorában Súicsi hajnalban járt le az óceánhoz, szörfdeszkáját a kerékpárja oldalsó kampójára szerelte. A Fudzsi sziluettje tőle jobbra, az Inamura-gaszaki-fok mögött húzódott. Úgy tűnt, mintha a hegy minden reggel a tengerből születne újjá. Csak úgy tudta leírni azt az izgalmat, amikor deszkájával vízre szállt, miközben ez a hatalmas hegy magasodott előtte, hogy bevallotta, nem találja a szavakat.

Még felnőttként is, amikor Tokióba költözött, a hétvégeken, amikor nem volt elfoglaltsága, visszatért Kamakurába, és a szombatokat és vasárnapokat azzal töltötte, hogy a templomok körül sétálgatott, vagy a tengerparton üldögélt és rajzolt. Néha fogta a biciklijét, elpedálozott az Enosima-szigetre, felmászott a tetejére, és elveszett a turisták nyüzsgő forgataga és a horizont között.

Amikor visszatért, az anyja a kertben várta, ugyanazzal a gyermekkori aggodalommal, mint amikor a szívét hallgatta.

– Milyen volt ma a tenger? – kérdezte ilyenkor tőle. Aztán megszorította a csuklóját, és megkérdezte, hogy nincs-e véletlenül légszomja.

– Van, de az emelkedő miatt – válaszolta a fiú minden alkalommal, de ezzel sosem győzte meg az anyját.

Tizennyolc évesen Súicsi beiratkozott egy művészeti egyetemre Tokióban. Hogy ne kelljen albérletet fizetnie, oda-vissza ingázott Kamakurából, az egyórás vonatút nem viselte meg. Az állomásról visszafelé sétálva a kék hegyek látványa kárpótolta az utazásért.

Bár továbbra is ugyanabban a házban laktak, az időbeosztás miatt Súicsi és az anyja ritkán találkoztak. Nagy időközönként azonban megpróbálták megújítani a rituáléikat: ebédnek tűnő reggelik, késő esti beszélgetések a kotacuban, juzu teák a nem létező torokfájás ellen. A kezdetben aprólékos gonddal elvetett szeretet megnőtt, és az évek során olyan bőséges virág- és termésmennyiséget produkált, hogy már nem igényelt különösebb erőfeszítést a fenntartása.

Súicsi nagyon sokat köszönhetett az anyjának. Mindenekelőtt neki köszönhette azt a munkát, amely színessé tette a napjait, a rajzolói karrierjét. Az anyja tudta, hogyan értékelje Súicsi kíváncsi tekintetét, amely már gyerekként is titkos hírvivőkké változtatta a macskákat, varázslatos bejáratokká az ablakokat, és más bolygókról érkező betolakodókká a nyáron vidáman előbújó rovarokat. Akkor is hitt a fiában, amikor semmi sem utalt arra, hogy megérdemelné.

Mióta az anyja elment, valami elhalványult Súicsiben. Nem tudta szavakkal megmagyarázni, de a kötélen, amely a világhoz kötötte, egy újabb csomó lazult meg.

Az anyja vidám nő volt. Súicsi alig emlékezett a haragjára, a nő inkább feloldódott az állandó félelemben, hogy valami történhet a fiával. Azonban amikor szenvedett, elhagyta magát. Férje tizenöt évvel korábbi hirtelen halálakor egy hétig ugyanabban a temetési kimonóban maradt, még a szemetet sem dobta ki. Amikor napokkal később meglátogatta, már a bejáratnál érezte a bűzt. Banánhéj és tej: anyja a temetés reggelétől kezdve semmi mást nem evett.

Amire azonban a leginkább emlékezett róla, az a meg nem érdemelt bizalom volt, amelyet mindenkibe vetett. Ahol nem talált pozitív tulajdonságokat, ott kitalálta őket. Már korán megmutatta Súicsinek, hogy mindig van mód arra, hogy szeresse az embereket. Nem, nem hagyta figyelmen kívül a hibáikat, de nem is tetézte a bajt csúnya szavakkal. „Képzeld el, mennyire fájhat nekik már az is, hogy önmagukkal vannak!” Még akkor is, amikor a legszörnyűbb híreket kommentálta, az anyja elmagyarázta neki, hogyan lehet embereket börtönbe zárni anélkül, hogy feltétlenül gyűlölni kellene őket. Súicsi számára megkönnyebbülés volt felfedezni, hogy még azokat is lehet tisztelni, akik tévedésbe estek.

Ez a tanítás gyökeresen megváltoztatta őt, jobban, mint bármi más.

Így ekkor, visszagondolva a kis tolvajra, Súicsit inkább a kíváncsiság fogta el, mint a harag, hogy mi a fenét csinál egy gyerek egy régi locsolókannával, az anyja foltos kötényével és egy csorba pohárral.

Hamarosan rájött, hogy ez a lopás minden délután megismétlődött, amikor a gyerek hazatért az iskolából, ő pedig éppen elindult otthonról.

doki doki

– Itt akarok meghalni – suttogta a nagyobb gyerek.

– Miért itt? – kérdezte a kisebbik. Leült a másik mellé, a folyó partjára.

– Mert itt minden dolog nevét ismerem.

– Minden dolognak?

– Igen, mindegyiknek. Ha a nagymamámtól megkérdezem egy rovar nevét, ő mindig tudja. Azt is tudja, hogyan kell fecskefészket készíteni, vagy hogy miért vannak lyukak a makkokban.

– És miért vannak lyukak a makkokban?

– Mert lárvák élnek benne. Azért hívják őket dzó-musinak, elefánt-rovaroknak, mert nagyon hosszú ormányuk van, mint egy elefántnak.

Az idősebb fiú felállt, és egy marék makkot húzott elő a zsebéből.

– Ismerem a környék legjobb helyeit is, ahol szedni lehet.

Egy lyukkal teli makkot nyújtott a kisebbiknek. Aztán visszatért a suttogáshoz:

– Itt akarok meghalni, feltétlenül.

A kisebbik gyermek hallgatott, és csak nézte a makkot.

– Így aztán egy nap, amikor újjászületek, mint Buddha, és kő, makk vagy lárva leszek, tudni fogom, hogyan kell tájékozódni. Mindig hazatalálok majd, mert errefelé minden dolognak tudom a nevét.

Pontosan ezt mondta, fogok tudni tájékozódni, makk vagy lárva leszek. Vagy talán azt mondta, hogy mókus és levél? A kisebbik gyerek szeretett volna valamit kifogásolni, például, hogy ha már tényleg át kell változni valamivé, nem lenne jobb szuperhőssé, dinoszaurusszá vagy rovarrá válni? Nos, ha tényleg be kellett volna préselődnie valahová, akkor ott szeretett volna újjászületni, abban az apró lyukban a szobája kilincse mellett, amit ő vájt nyitott ki, titokban, egy villa fogaival.

Az élet hajótörések sorozata.

A sziget, ahol kikötünk, a hajónk állapota, a rögtönzött tutaj, a karunk, a megszűnt életünk egyetlen megmaradt tárgya: ilyenkor minden fontossá válik. Mert amikor partot érünk, minden létezés, ami előtte volt, emlékké válik.

Bármennyi fájdalmat is halmozott fel az ember, előfordul, hogy az élet újrakezdődik.

– Hajótörés?

Az üvegfal a Csúo vonal vasúti csomópontjára nézett, kicsit lejjebb apró fejek nyüzsögtek egy gyalogátkelő körül. Aztán a lámpa pirosra váltott, és a gombostűfejek megálltak az úttest szélén.

Súicsi bólintott.

– Igen, hajótörés – mormolta, és tovább bámulta a kereszteződést.

– De aztán a főszereplő találkozik valakivel, gondolom…

– Nem, csak hajótörést szenved.

Súicsi a férfi felé fordult, aki a szoba végében lévő íróasztalnál ült. Felismerte a zavart arckifejezését és azt a beszédmódot, ahogyan minden egyes szót elernyesztett, ami mindig előfordult, amikor egy új könyvről kezdtek beszélni, és a szerkesztő attól félt, hogy nem fogja megérteni.

– Szóval ez egy túléléstörténet?

– Ezt is mondhatjuk.

– Értem…

Súicsi egész Tokióra rálátott. Ragyogó reggel volt, egy egész város szenvedett hajótörést a lába alatt, ki tudja, hányan küzdöttek a felszínen maradásért. A kék égbolt mégis olyan békésnek tűnt.

– De mi történik ezen a szigeten?

– Semmi – válaszolta Súicsi, ahogy az íróasztalhoz lépett. Elmozdította a székét, és leült, könyökét a táskára támasztva. A szerkesztő hátralépett, minden súlyát a háttámlának vetve.

– Semmi? Semmi sem történik?

– Semmi. Sétál egyet, és megismeri a helyet. Hogy milyen állatok élnek ott, milyen növények. Ha mindenképpen kell valami értelmet belelátni, azt mondanám, a magánnyal küzd.

– Értelmet…

– Mert a felnőttek mindenben az értelmet keresik, nem igaz?

– Azt hiszem, igen.

– Hát, a gyerekeknél ez másképp van. Ők akkor találják meg a dolgok értelmét, amikor csinálják őket. Nem előtte, nem utána.

A férfi felsóhajtott.

Súicsi felállt, és visszament az üvegfalhoz, miközben a Csúo vonal narancssárga vonata áthaladt a Kanda állomáson, és elszáguldott a Tokió-eki felé. Elképzelte, hogy a vonat nem a levegőt, hanem a vizet szeli át, és hogy hatalmas, narancssárga hullámok söpörnek végig a városon jobbra-balra. Citrusillat árasztotta el Súicsi orrát, és lehunyta a szemét.

– Szóval, hajótörés…

– Igen, Isii-szan, hajótörés.

Amikor elhagyta a kiadó irodáját, Súicsi a lift helyett a lépcsőn indult le. Az ablakok mögött megérezte az elhaladó vonatot és a magasba szálló varjakat.

Ahogy lefelé haladt a harminckét emeleten, a gyermekre gondolt, aki mindennap lopott a házából. Azon tűnődött, vajon milyen tárgyat fog ellopni aznap délután a garázsból. Vajon egy serpenyőt, valami képeskönyvet vagy egy kerti szerszámot?

Elmosolyodott a gondolatra, hogy milyen arcot vághat, amikor felfedezi az ajándékát.

2.

A naphal kifogásához tintafekete tengerfenékre és egy maréknyi tengericsillagra van szükség.

A kardhal kifogásához vastag háló és némi tintahal kell.

Egy cápa kifogásához szigonyra és sok csapkodásra van szükség.

És egy hal-gyermek kifogásához? Mit kell tennünk, hogy elcsípjük a szívét (és ne bántsuk)?

Egy héttel korábban Súicsi késő este felébredt álmából. Nem kapott levegőt.

A légzése olyan nyugtalan volt, mintha az emelkedőt séta helyett futva tette volna meg. Azt álmodta, hogy ismét hatéves, és hogy megismétli az óvodai évzáró előadást.

Körülötte minden gyerek pirosba volt öltözve, részben az óvónők, részben ők maguk készítették a ruhákat. A díszeken, a kerek matricákon köszönőszavakat formáztak, a sapka kartoncsíkokból készült, és a végeit gumiszalag húzta össze. A padlón és a lábuk alatt ragasztószalag- és csillámpordarabok hevertek. A tánclépéseket már régóta gyakorolták; a zenét, amely egy népszerű dalból származott, úgy alakították át, hogy a hálát, az együtt töltött évek alatt kialakult barátságokat, az új találkozások örömét énekelje meg, amelyek ismét megváltoztatják a látókörüket. E nap után kezdődött a diaszpóra; a gyerekeket lakcímüktől függően szétosztották a kamakurai állomás tíz kilométeres körzetében lévő három általános iskola között. Ez áprilisban történt, a cseresznyefák virágzása idején.

Súicsi az anyját várta. Eközben a társai szülei áhítattal nézték a gyerekekre méretezett világba belépőket, a földön ültek, és halkan beszélgettek. Az anyja, aki mindig korán érkezett, késett. Amikor végre meglátta a függöny mögül előbukkanni, táskával a kezében, kimonó szorította körül apró termetét. Vörös szemmel, vastag sminkben, duzzadt ajakkal érkezett, és Súicsi azonnal rájött, hogy valami rossz történt.

Anyja az egész előadás alatt mosolygott. Behajlított térdén ült, miközben Súicsi mindent megtett, hogy ne képzelődjön. Ami azonban annyira felkavarta, hogy felnőttkorában is rendszeresen megjelent álmaiban, az nem az előadás volt, hanem a hazatérés. Az anyja kissé imbolygó léptei Kamakura sötét utcáin, és különösen az éjszaka, amikor Súicsi úgy tett, mintha aludni menne, ehelyett az ajtó mögül mozdulatlanul megleste, ahogy az anyja a tükör előtt eltávolítja a sminkjét. Örökké emlékezni fog azokra a nagyon lassú mozdulatokra, amelyekkel a nő végigsimított az arcán, és arra a furcsa varázslatra, amivel ahelyett, hogy újra fehérré vált volna a bőre, megfestődött a vatta alatt. Éjsötét kékké és szegfűvörössé.

Az álomban aztán a kép megszakadt, és Súicsi rémülete ugrásszerűen nőtt, egy olajcunami alakját öltötte magára, amely felemésztette az arcát, leereszkedett a nyakára, kicsavarta a vállát, sötét folyadékként csöpögött a mellkasára, és végül elfolyósította az anyját.

Valójában Súicsinek fogalma sem volt arról, hogy az a nap valóban megtörtént-e, vagy csak egy dokumentumfilm eredménye, amit a tévében látott, a pletykáké Koda-szanról, a szomszédasszonyról, aki évekig tartó erőszak után végre feljelentette a férjét. Súicsi soha nem érdeklődött az anyjánál, hogy valóban megtörtént-e az eset. Nem azért, mert félt, hogy az asszony letagadja, hanem éppen ellenkezőleg.

Végül is Súicsi úgy gondolta, hogy ha nem vonja kérdőre az anyját, a dolgok visszaszoríthatók az álmaiba.

Súicsi aznap este is a szíve fölé tette a kezét, felállt, és ivott egy pohár vizet.

Visszatérve az ágyba egy olyan képet keresett az elméjében, ami megnyugtatja. A sok közül, anélkül hogy értette volna az okát, felbukkant a titokzatos gyermeké, akinek nem tudta a nevét. Látta őt aznap reggel, hét óra előtt elsétálni a kert előtt, majd vállán a táskájával, a naptól hunyorítva álldogálni. Kíváncsi, intelligens szemei voltak.

A gyengédség, amit Súicsi ekkor érzett, egyszerre felvidította és megijesztette. Úgy döntött azonban, hogy nem szükséges óvatoskodnia.

Évekkel később ezt a döntését a harmadik élete kezdeteként azonosította.

Súicsi egy hétig hagyta, hogy a gyerek kémkedjen utána, majd egy hétig ő kémkedett a gyerek után.

Váltották egymást: amikor az egyik az iskolapad mögött ült, a másik a munkaasztalnál rajzolt a házban, majd délutánonként, őrségváltáskor