De Ruth azt felelte: Ne unszolj engem, hogy elhagyjalak, és visszatérjek tőled! Mert ahová te mégy, oda megyek, ahol te megszállsz, ott szállok meg én is. Néped az én népem, és Istened az én Istenem. Ahol te meghalsz, ott haljak meg én is, és ott temessenek el! Úgy bánjon velem az Úr most és ezután is, hogy csak a halál választ el engem tőled!

(Ruth könyve 1:16–17)

Emlékezz a múltra, élj a jelenben, higgy a jövőben!

(Abba Kovner)

Pa’ámonei Sír mosav, Izrael

Életemben először ötévesen büntettek meg. Hét napig nem hagyhattam el a házat, és nem hívhattam át barátokat. Súlyos büntetés volt.

– Így majd megtanulod, hogy ne kutakodj mások dolgai között! – mondta az anyám.

– De…

– Azt mondtam, egy hét! – Anya arca elvörösödött. – Nincs vita!

– Jól van – mondtam, miközben könnyek csorogtak alá az arcomon.

Brok bácsi, Anya bátyja megveregette a fejemet, és megígérte, hogy mindennap átjön hozzám monopolyzni. Brok volt a legjobb, legfurfangosabb nagybátyám. Valójában az egyetlen nagybátyám.

Este Apa megpróbálta rávenni Anyát, hogy bocsásson meg nekem. Apám az El Al pilótája, és arany szíve van. Biztosra vettem, hogy meggyőzi Anyát, engedje el a büntetésemet.

Hallottam, ahogy vitatkoznak.

– Kislány még. Bocsáss meg neki!

– Te tízéves korodban már gondoskodtál az öcsédről, és kijuttattad a…

– Mert nem volt más választásom. Azok más idők voltak, Ili. Nem kell átmennie azon, amin nekünk, hogy jó emberré váljon. Legyünk hálásak, amiért egy másik világban élhet!

– A nehezebb úton kell tanulnia! Nekem is így kellett.

Nem hallottam, mit mondott Apa, de Anya nevetett rajta. Apának mindig sikerült megbékítenie. Reggel aztán Anya azt mondta, el kell mennem Tulla és Irena nagyikhoz, hogy bocsánatot kérjek, de ne alkalmatlankodjak nekik.

A bátyám, Gadi, aki négy évvel idősebb nálam, tréfásan „Tullerináknak” nevezte a nagymamákat. Már mindketten közel jártak a kilencvenedik életévükhöz. Irena dundi volt, és tüdőbeteg a milliónyi olcsó cigarettától, amit úgy szeretett szívni. Néha, amikor nehezen kapott levegőt, lélegeztetőkészülékre tették. Irenával ellentétben Tulla vékony volt, tele energiával, de gondjai voltak a látásával. Apa azt állította róla, hogy félig vak, csak büszke asszony lévén nem akarta elismerni.

A Tullerinák háza a miénk mögött állt. Amikor Anya kiteregette a mosott ruhákat, azok épp az ablakuk mellett lógtak. Amikor a nagyik kijöttek melegedni a napfényre, leültek a fűbe a közös udvaron, miközben Csehov, a macskájuk gyíkokat kergetett. Valahányszor Irena elkészítette a híres kotlettjét, az illat betöltötte az egész udvart, és beszűrődött a házunkba.

– Ki az? – kérdezték egy szólamban, mint mindig.

– Én vagyok.

– Ki vagy te? – tudakolták egyszerre, szokás szerint.

– Noga vagyok, az unokátok – feleltem, ahogy mindig.

– Gyere be, Noga! – mondta Tulla nagyi. – Noga, akinek kedvence a jóga.

– És ne felejtsd el megtörölni a lábad! – tette hozzá Irena.

Beléptem a házba.

A nagy szobában két jókora fotel állt egymás mellett, és egy kisebb a macskának. Akadt ott egy nagy rádió is, míg a falak tele voltak fekete-fehér fotókkal, rajtuk a régi filmek szereplőihez hasonlóan öltözött emberekkel.

Leginkább a főztjüket szerettem. Apám szerint az általuk készített finomságok, mint a krupnik árpaleves, a hagymás lepény vagy a kranc sütemény, csak az igazak asztalára kerülhettek. A csirkelevesük volt a kedvencem. Brok bácsi mindig azt mondta, a levesük minden betegségre gyógyír, még a megtört szív fájdalmára is.

A Tullerinák a karosszékükben üldögéltek, és a rádiót hallgatták. Tulla a kékben, Irina a zöldben, Csehov a kicsiben ült. Mindketten felpillantottak rám. Én a macskára néztem.

– Igen, Noga? – kérdezték.

Mindig összhangban beszéltek. Apám szerint az előző életükben sziámi ikrek lehettek.

– Azért jöttem… hogy… bocsánatot kérjek – mondtam olyan halkan, hogy alig hallották.

– Mit mondtál? – kérdezték egyszerre.

– Sajnálom, hogy elvettem azokat a dolgokat a matrac alól.

– Milyen dolgokat? – kérdezte Tulla nagyi.

– Amiket Irena nagymama őrizget… sajnálom… – Sírni kezdtem.

– Gyerünk már – noszogatta Tulla –, mondd, hogy megbocsátasz neki!

Irena rám nézett, majd széttárta a karjait. Jókora hasához nyomtam a fejemet. Éreztem a sült hagyma és a tészta illatát, ami megnyugtatott. Szorosan megölelt, és ez sokkal jobb volt, mintha csak megbocsátott volna.

– Soha többé nem fogok a dolgaid között kutakodni, Irena nagyi – mondtam, a fejemet továbbra is a hasához szorítva. – Soha többé az életben!

A két nagymama nevetésben tört ki. Nem értettem, miért.

– Rendben, akkor ezt lezártuk. És most: leves! – mondta Tulla, és hozott nekem egy tányér levest, ami a rossz hangulatot is rendbe tudta hozni.

– Mik voltak azok, amiket elvettem tőled, Irena nagyi?

Tulla Irenára nézett.

– Semmi fontos – mondta. – Valami olyasmi, mint Mózes a kosárban.

– De nem Mózes volt a kosárban… Valami, ami imádkozáshoz kell?

– Majd elmondjuk, ha idősebb leszel.

– Valami keresztény dolog, ugye?

– Ki mondta ezt neked? – Irena elvörösödött, és a lába remegni kezdett.

– Ariel, aki egy osztállyal felettem jár, sok mindenhez ért, és azt mondta, hogy ez nem zsidó dolog.

– Zsidók, keresztények, muszlimok, mindannyian emberek vagyunk, Noga. Isten mindenkinek ugyanaz. Majd ezt is megtanulod.

– Elmondjuk, ha idősebb leszel – ismételte meg Irena.

– Miért? Mert titok?

– Pontosan – mondták egyszerre. – Egyelőre a mi titkunk, és amikor készen állsz, te is megtudod.

Hogy ez mikor lesz, azt nem mondták.

A legtöbb gyereknek az osztályomban nagy családja volt, nagymamákkal és nagypapákkal, sok nagybácsival, nagynénivel és unokatestvérrel. A pészah széderére húsz-harminc rokonuk is elment.

A mi családunk kicsi volt: egy nagybácsi, két nagymama, a bátyám és én. Brok bácsi még csak nem is volt nős. Apa azt mondta róla, hogy az agya túlságosan is tele van matematikával.

A holokauszt emléknapján a nagymamáim meggyújtották a különleges emlékgyertyát, aztán egész nap üldögéltek, és régi fényképeket nézegettek, amelyeket egy cipősdobozban őriztek. A saját furcsa nyelvükön, lengyelül beszélgettek, és néha elsírták magukat. De csak halkan. A faluban úgy nevezték őket: a nagyik a holokausztból.

A két öregasszony elválaszthatatlan volt. Mindent együtt csináltak: mosást, főzést, utazást, nevetést. Még a gondolkodást is, mivel néha hirtelen megszólalva ugyanazt mondták. Amikor az egyikük nem érezte jól magát, a másik is azonnal rosszul lett. Amikor Tulla szomorú volt, Irena sírva fakadt. Mindketten szerették a spagettit majonézzel, a jól átsült bécsi szeletet és Chopint.

Muszáj volt megtudnom, hogy Irena nagyi miért tart keresztény dolgokat az ágya alatt. És miért lett Anya olyan dühös, hogy elvettem és megmutattam azokat a barátaimnak? Amikor eljött a bát micvám, megkérdeztem Irena nagymamát, készen állok-e. A homlokát ráncolva megsimogatta a fejemet, és azt felelte:

– Még nem. Majd ha idősebb leszel.

– Ha idősebb leszel – mondta Tulla is.

Ugyanezt mondták, amikor befejeztem a középiskolát. Amikor besoroztak a hadseregbe. Amikor Dél-Amerikába utaztam, és még azután is, hogy megcsókoltam Amír Barnest, az első fiúmat.

Csak akkor döntöttek úgy, hogy készen állok, amikor egy dolgozatot írtam a Tel Aviv-i Egyetem egyik történelmi kurzusára.

– Gyere el pészahkor, és beszélgetünk! – mondták nevetve.

– Inkább hagyd! – tanácsolta Anya. – Miért kell neked mindent tudnod?

Kopogtattam az ajtón.

– Ki az?

– Noga.

– Noga, akinek kedvence a jóga. – Hallottam Irena köhögését és Tulla nevetését. Bár már elmúlt kilencven éves, gyöngyöző kacaja betöltötte a házat. Irena már nem nevetett, csak köhögött.

– Noga, és a ruhája tóga – válaszoltam nekik, ahogy szoktam.

– Gyere be, és ne felejtsd el megtörölni a lábad! – mondták, mint mindig.

Amikor beléptem, szokás szerint a karosszékükben ülve találtam őket. Csehov, a macska végelgyengülésben meghalt, ezért a karosszéke üresen állt. Nem fogadták meg a javaslatunkat, hogy szerezzenek egy másik macskát. Mert magányos lenne, ha ők ketten – ne adja Isten! – elhunynának.

A Tullerinák ünnepélyesen, mosolyogva néztek rám, mintha már vártak volna.

– És? – kérdezték egyszerre. – Készen állsz?

– Nagyon is.

– Makacs, mint a nagyanyja – mondták nevetve.

Nagyon izgatott voltam. Végre megtudhattam minden titkot a keresztekről, amelyeket rejtegettek… A fekete-fehér fényképekről, a helyről, ahonnan jöttek, és arról, hol találkozott Anya és Apa. Mert nekem és a bátyámnak még ezt sem mondták el.

– Miért nem mondod el? – kérdeztem az apámat. De ő elküldött, hogy kérdezzem meg Anyát, aki azt mondta:

– Ugyan, hagyj már! Menj, és kérdezd meg az apádat!

Otthon a szüleim mindenféléről beszélgettek: az eperfáról, amit meg kellett metszeni, a rovarokról, amelyek megrágták a füvet, a választásokról, az egészségről, az Egyesült Államok elnökéről… csak magukról nem.

Miért? Miért volt mindez titok?

Eljött az ideje, hogy kinyissuk azt a nagy dobozt, amelyben a titkokat rejtegették. Irena megkért, hogy segítsek minél közelebb vinni a karosszékét Tulláéhoz. Megfogták egymás kezét. Aztán Tulla azt kérdezte:

– Hol is tartottunk?

– A titoknál – suttogtam.

– Elmeséljük neked a történetet az elejétől kezdve – mondta Irena, és behunyta a szemét. Már nagyon gyenge volt.

– Ha megvan hozzá az időd és a türelmed – tette hozzá Tulla.

Megvolt.

Első fejezet

1938, Varsó

– A Varsói Egyetemen ismertem meg az én szeretett Johannomat. Pontosan emlékszem arra a pillanatra. Az orvosi kar épületének második emeleti, kertre néző ablaka mellett álltam, és észrevettem egy fiatal katonatisztet, ahogy egyenruhában sétálgatott…

– Várj csak, nagyi! – vágtam a szavába. – Mit értesz azon, hogy „az én szeretett Johannom…”?

– Ne szólj közbe! – füstölgött Anya.

– Tulla nagyi, ki az a Johann?

– A férjem.

– Volt férjed? Egy lengyel katonatiszt? Nem emlékszem, hogy valaha is említetted volna.

– Szólj rá! – mondta Tulla nagyi anyámnak.

– Meg kell tanulnod egy alapszabályt, Noga! – szólalt meg Irena. – Amikor titkokat hallgatsz, nem vághatsz közbe!

– De egy lengyel katonatiszt?

– Noga! Azt mondtuk, hogy az elejéről kezdjük, igaz? Hadd mondjam el a magam módján!

– Mint mondtam, az egyetemen találkoztam Johann-nal. Az utolsó évemet végeztem az orvostudományi karon. Johann impozáns egyenruhában sétálgatott az egyetem hatalmas terén. Arra gondoltam, hogy ő a legjóképűbb férfi, akit életemben láttam. Megkapó látványt nyújtott az élére vasalt egyenruhájában, amely feszült izmos alakján. A nadrágját kifényesített csizmájába tűrte, a vállán lovastiszti rangjelzés díszelgett, az érdemeiért kapott kitüntetései csillogtak a napfényben. Úgy nézett ki aznap reggel, mint egy mesebeli herceg. Csak álltam, és bámultam őt, és a szívem kihagyott egy ütemet… úgy táncolt és énekelt, ahogy addig még soha. Pánikba estem.

A belső hangok rögtön tusakodni kezdtek bennem: azonnal hagyd ezt abba! Mit művelsz? Egy lengyel katonatisztet bámulsz? Hogy izgathatod fel magad ennyire egy gój miatt? Lehet, hogy vonzó, de nem hozzád való. Te Eisler rabbi lánya vagy. A zsidó nép leánya. Ő viszont lengyel katolikus. Nézegetheted, de semmi több!

A szívem nem hallgatott az érvekre. Nem törődött velük. Csak őrült hevesen lüktetett, és hőhullámokkal árasztott el. Még sosem voltam olyan izgatott. Pár lépésnyivel hátrébb húzódtam az ablaktól. Ennyi, gondoltam, megy tovább a maga útján, és kész. De a sors a saját szabályai szerint játszik. A tiszt megállt, levette a kalapját, felpillantott, és rám szegezte a szemét. Olyan elmélyülten nézett rám, mintha vizsgálgatna. A homlokához emelte a kezét, mintha tisztelegne, aztán berontott az épületbe. Csak a csizmájának kopogása hallatszott, ahogy felfelé rohant a lépcsőn. Mi történhetett?

Dermedten álltam. Képtelen voltam megmozdulni.

A szívem azonban hevesen dobogott. Olyannyira, hogy aggódtam, talán egész Varsó meghallja.

– Hát itt van! – mondta hirtelen előttem állva, tiszti sapkájával a hóna alatt. Vörös haja lángolni látszott, és egyenesen a szemembe nézett. – Attól féltem, hogy el fog tűnni. Johann Jeżniew kapitány, szolgálatára! – tisztelgett.

– Rachel – feleltem. – Rachel Eisler, negyedéves hallgató az orvosi egyetemen.

– Ha megengedi, Rachelle-nek szólítanám. – Bólintottam. A lengyelek nehezen tudták kiejteni a nevemet.

– Lenne olyan kedves, Rachelle? – nyújtotta felém a karját. Meglepetésemre tétovázás nélkül a karjába fontam a karomat, és hagytam, hogy bevezessen az egyetem hatalmas kertjébe. Egy fehér gránitpadon ülve beszélgettünk. És egyre csak beszélgettünk. Vicces és okos volt, én pedig úgy nevettem, mint még soha.

Nemcsak a gyerekkoráról és az ezredbeli életéről mesélt, hanem elszórakoztatott a tisztaságmániás anyjáról és az órásmester apjáról, Bronekről szóló történetekkel is. Én is meséltem neki az apámról, aki rabbi és tanár volt, valamint a szokásainkról és a héber nyelvről, ami teljesen lenyűgözte. Megkérdezte, hogy mit jelent a Rachel név. Rachelle, ahogy ő szólított. Elmeséltem neki Jákob történetét, aki hét évig dolgozott Ráhelért, és még hét évig, mire megkaphatta őt.

– Csodálatos! – nevetett. – És Ráhel megvárta?

– Persze, hiszen szerette Jákobot.

– Ez aztán a szerelem! – mondta. – Én akár húsz évig is hajlandó lennék dolgozni az igaz szerelemért.

Addig beszélgettünk és nevetgéltünk, amíg meg nem hallottuk a barátai hangját, akik őt keresték. Vissza kellett sietniük az ezredhez. Ideje volt, hogy elváljanak az útjaink.

– Ígérd meg… – nézett rám.

– Mit?

– Hogy várni fogsz rám, ahogy Ráhel várt Jákobra.

– De Jákobnak közben ott volt Lea – emlékeztettem.

– Nem lesz Lea. Egy hét múlva visszajövök, és te az ablaknál állsz majd mosolyogva, aztán elmegyünk sétálni a Łazienki parkba, Varsó legszebb helyére.

– Nem tudom.

– Ígérd meg! – mondta, és letérdelt elém.

Olyan romantikus volt, hogy úgy éreztem, mintha egy filmben lennék. De még így is tétováztam.

– Kérlek, Rachelle! – mondta. – A te Jákobod kér erre!

Megígértem. Hogy utasíthattam volna vissza? Gyorsan felállt, és kissé meghajolt, mintha valami királynő lennék, majd útjára indult. Öröm járt át, és úgy éreztem, mintha pillangók repkednének körülöttem, mígnem hirtelen sötét felhő borult rám, és egy belső hang így kiáltott: „Nem! Egy pillanatra sem! Hiszen ő gój! Nem a néped tagja!” Kísértésbe estem, de miért egyeztem bele? Miért ígértem meg neki, hogy várni fogok rá? Mi közöm nekem, Elieser Eisler rabbi lányának, Abraham Eisler unokájának, négy nemzedéknyi rabbi leszármazottjának ehhez a lengyel katonatiszthez?

Azon az éjszakán nem tudtam aludni. Hangokat hallottam vitatkozni.

Ez nem helyénvaló! Felejtsd el őt! – kiáltotta az egyik hang.

De meghódította a szívemet – felelte egy másik.

Katolikus!

Némelyik hang bátorított, mások figyelmeztettek vagy békítettek, és volt, amelyik megdorgált. Egy héttel később Johann visszatért, hivatalosan és komolyan. Az összes hang elhallgatott, csak a pillangók repkedtek körülöttünk.

Aznap reggel sétáltunk egyet a Łazienki parkban, ahogy Johann ígérte, és a kételyeim tovatűntek.

Elfütyült nekem egy noktürnt a Chopin-szobor előtt, míg én megtanítottam neki a nagy palota üvegházaiban nevelt növények nevét. Ez így ment hétről hétre.

Az ötödik találkozásunk alkalmával a karjaiba vett, és olyan gyengéden csókolt meg, mintha attól félt volna, hogy összetörök. Hirtelen megértettem, mit jelent valójában az a szó, hogy „lebegni”. Egy hónappal később ugyanazon pad mellett fél térdre ereszkedett, és felajánlott nekem egy gyémántgyűrűt.

– Gyönyörű Rachelle, megtisztelsz azzal, hogy a feleségem leszel?

Könnyekben törtem ki. Igen, igen, igen! Olyan nagyon akartam. Már vártam erre. Álmodtam róla. Reméltem, hogy megkéri a kezem, mégsem ígérhettem neki semmit. Először is beszélnem kellett az apámmal, Elieser Eislerrel. Tudtam, hogy össze fogom törni a szívét. Hogy gyötrelmes lesz számára az egyetlen lányát egy lengyel keresztény karjaiban látni. Amikor egy zsidó nő gój férfihoz ment feleségül, a családja rendszerint süvét, gyászhetet ült, mintha meghalt volna, ezzel jelképezve, hogy a lányukat kitaszították a közösségből, és többé nem létezik. És most, amikor vigaszt kellett volna hoznom neki, és boldoggá tenni idős korában, unokákkal ajándékozva meg, szívszorító hírekkel szolgáltam.

Az apám, Elieser Eisler rabbi Pruszkówban{1} született. Egész életében ott élt, a jesiva és a közösségi bíróság vezetője volt. Nagy tiszteletben állt. Bár ragaszkodott a hagyományos értékrendhez, tétovázás nélkül megengedte, hogy én, az egyetlen lánya, a Varsói Egyetem orvostudományi karán tanuljak, és büszke volt arra, hogy orvos leszek.

Amikor beléptem hozzá, rám pillantott, és azonnal megkérdezte, mi történt. Azt mondtam, minden rendben, de tudta, hogy valami baj van.

Meglepődtem, látva, mennyire megöregedett abban a néhány hónapban, amióta nem találkoztunk. Két év telt el anyám halála óta, és az apám még mindig gyászolt. A bánat és a vágyódás szomorúvá és komorrá tette. Nehéznek bizonyult számára az élet anyám nélkül.

Leültünk a kis udvaron, és mindenféléről beszélgettünk: az egészségéről, az elöregedő közösségről és a fiatalokról, akiknek új, másféle álmaik voltak, és újra akarták építeni Izraelt. Beszéltünk az egyetemről és a tanulmányaimról, aztán a húgáról kérdezett, akinek a házában éltem. Tudni akarta, hogy mi minden történik, kivel töltöm az időmet, és mit csinálok esténként.

– Mondj el mindent, ne kímélj!

Vagyis általánosságban véve beszélgettünk az életemről és a tanulmányaimról, de még Németországról és Hitlerről is. Csak a legfontosabb témát kerültük el, amíg csak rám nem szegezte a tekintetét.

– Igen, leányom, hallgatlak.

A szavak megakadtak a torkomon, és nem akartak kijönni. Tudtam, hogy össze fogom törni a szívét.

– Beszélj, leányom, Isten veled van, mi történt, hogy így félsz előttem?

Elmondtam neki mindent a nevetésről és az örömről. A boldogságról, amit Johann hozott az életembe. Mindent elmeséltem, és ő meghallgatott. Mézszínű szemei elszürkültek, és egyre mélyebbre süppedtek jóvágású arcában, amelyre zöldes szín ült ki. Olyan nehezen lélegzett, hogy aggódni kezdtem az egészsége miatt. Amikor befejeztem a mondandómat, a tekintete lefelé révedt, és hallgatott. Bár egy szót sem szólt, az ajkai úgy mozogtak, mintha Istennel beszélne.

– Apám…

Nem válaszolt. Csak egy távoli pontot nézett valahol a konyhában.

– Nagy fájdalmat okoztál most nekem – suttogta aztán akadozó hangon.

– Bocsáss meg nekem, szeretett Apám – csókoltam meg a kezét.

Továbbra sem nézett rám.

– Kérlek, értsd meg, Johann életem szerelme! És nem is szeretném, ha ez másképp lenne.

Lehajtotta a fejét, és azt mondta:

– Hibát követsz el, leányom.

– De te arra tanítottál…

– Hogy légy hűséges az Istenedhez, a népedhez.

– Ez a nagy szerelem. Igaz szerelem, mint a tied és anyáé volt.

Ekkor az apám, a szeretett rabbi, a tisztelt tanító, akinek a bölcs tanácsait mindenki kikérte, ököllel az asztalra csapott.

– Ne merészeld őt hiába a szádra venni! Gondold át ezt újra! – lágyult meg a hangja. – Meg kell értened, leányom, hogy ez komoly döntés. Életed egész hátralévő részében kívülálló leszel, nemcsak közöttünk, de közöttük is. A zsidók elítélnek majd, és a gójok gyűlölni fognak, amiért elragadtad az egyiküket.

– Ő és én együtt leszünk, Apám, és ha Isten úgy akarja…

– Akkor a magány vár rád, távol a családodtól és a barátaidtól… Kérlek, leányom, gondold át újra ezt a döntést!

– Ha megismered, látni fogod, milyen jóképű és kedves, és meg fogod kedvelni.

– Nem áll szándékomban találkozni vele – mondta hideg, kimért hangon. – Hallgatnom kellett volna Sarára! Nem akarta, hogy Varsóba menj. Mindig azt mondta, hogy csak bajt hoz, ha egy ilyen csinos fiatal nőt, mint te, egyetemre küldenek.

– Kérlek, Apám, a leendő gyermekünk lesz az első unokád!

Nagyon féltem, hogy lemond rólam, és kitaszít az életéből.

A fejemre tette a kezét, és imádkozott. Az ajkai mozogtak, ahogy mormogott. Kihez imádkozott? A feleségéhez, Sarához? Az Istenéhez? És kiért? Értem? Értünk? A születendő unokájáért? Nem mertem megkérdezni. Nekem annyi is elég volt, hogy nem ült süvét értem, és nem taszított ki az életéből, ahogy azt mások tenni szokták.

Csendben hagytam el a házat aznap este, miközben ő csak ült, és bámult ki az ablakon. Sietve közöltem a szerelmemmel a döntésemet: igen, hozzámegyek feleségül. Nem tudhattam, hogy ekkor láttam utoljára az apámat. Ki gondolta volna, hogy alig néhány hónappal később a németek betörnek a szülővárosába, felgyújtják a zsinagógát, majd az összes zsidót, fiatalokat és időseket, nőket és gyerekeket kiterelik egy erdei tisztásra, ahol mindnyájukat agyonlövik, elpusztítva az egész közösséget? És miért? Egyszerűen azért, mert zsidók voltak, és a németek nem kedvelték őket.

Apám a nekem küldött utolsó levelében azt írta:

Az élet hamarosan megváltozik, leányom. Látjuk a német katonákat, halljuk a repülőgépeket odafent és a tankokat idelent. Ki tudja, hova vezet majd mindez? Többen is vannak, akik megijedtek, és családostól átmenekültek az orosz határon, de én nem tartozom közéjük. Én nem félek. Elvégre a németek kulturált emberek, és átéltünk már egy háborút. Remélem, a katonatiszted tud vigyázni magára, és épségben visszatér a harcból…

A levél 1939 novemberében íródott, de ekkor én épp el voltam veszve a nagy szerelem gyönyörű világában.

Johann a varsói pályaudvaron várt rám, és egy csokor vörös rózsával fogadott.

– Beszéltél a szüleiddel? – kérdeztem, miközben a karjába vett.

– Számít ez? Itt vagy, csak ez a fontos.

– Mit mondott Bronek és Marta? Meghívtad őket? Velünk ünnepelnek?

– Elég, szerelmem! – mondta, és a hangja megváltozott. – Ne most!

– Kérlek, Johann, mit mondtak?

– Először is vacsorázunk. Foglaltam magunknak asztalt.

A szívem a legrosszabbtól tartott.

– Ők… De mit számít ez? Az a fontos, hogy együtt vagyunk. Én a tiéd vagyok, és te az enyém.

– Mégis mit mondtak?

– Biztosan tudni akarod? Az anyám hisztérikus lett. Úgy üvöltött, mint aki megőrült, és azzal fenyegetőzött, hogy megöli magát.

– Ez rettenetes!

– Mindig ezzel fenyegetőzik, ahogy az apám is. Azt mondták, ha feleségül veszlek, akkor kijelentik, hogy csak egyetlen fiuk van, és én halott leszek a számukra. Igen, halott. És még csak meg sem fognak gyászolni. Szörnyű dolgokat mondtak.

– És te?

– Boldog vagyok veled, és nem akarok többet beszélni erről – ölelte át a derekamat. – Mondd csak, hogy lehet ilyen mámorító illatod?

A szülei folyamatosan becsmérlő leveleket küldözgettek neki, azzal fenyegetőzve, hogy kitagadják az örökségéből, kitörlik a nevét a családi névjegyzékből, halottnak nyilvánítják mint Lengyelország árulóját, és így tovább… Elküldték hozzá a papot, a püspököt, és az ikertestvérét, Andrét, hogy beszéljenek vele, de Johann hajthatatlan maradt. Elszántan kitartott a szerelme mellett.

Amikor a fivére, André felkereste az ezred táborában, hogy megpróbálja rávenni, gondolja meg magát, én éppen belemerültem az ötödikes záróvizsgáimba. Míg Johann a katonai pályát választotta, addig André történelmet és irodalmat tanult.

– Különbözőek vagyunk – felelte Johann, amikor a testvéréről kérdeztem. – Lehet, hogy ugyanúgy nézünk ki, de a jellemünk nagyon eltérő.

– Hogyhogy?

– Ő mindent megtesz, amit az anyánk kér tőle. Középiskolai tanár szeretne lenni, vagy talán egyetemen tanítana. De nekem nagyobb álmaim vannak. Én vagyok az ambiciózus a családban. Meglátod, egy nap én leszek a lengyel hadsereg parancsnoka! És az egész hadsereg ujjongva éltet majd téged, a gyönyörű feleségemet!

Nem tudom, miről beszélgettek, de amikor később találkoztunk, Johann fájdalommal telve mesélte, hogy André úgy beszélt, mint az anyjuk, Marta, és azt mondta, nem jön el az esküvőnkre.

Az esküvői szertartásra a városházán került sor. A ronda, szürke folyosón vártunk, amíg egy sántikáló hivatalnok a nevünket nem kiáltotta. A várva várt nagy nap helyszíne nem egészen olyan volt, mint amilyennek megálmodtam. Johann díszegyenruhában jelent meg, és úgy nézett ki, mint egy herceg. Én kék gyapjúruhát viseltem, amit egy diáktársamtól kértem kölcsön. A kezemben rózsaszín liliomokból kötött csokrot tartottam, míg a homlokomat nárciszkoszorú ékesítette, a derekamig érő fehér tüllfátyollal. Egy unatkozó hivatalnok feljegyezte a nevünket, és kérdések sokaságát tette fel. Este a Kedves Kávéházban ünnepeltünk, ahol Johann vodkát ivott, méghozzá rengeteget. Egyik pohárral a másik után itta, amíg végül már csak összevissza motyogott üvegessé vált szemmel. Megrémültem a történtek láttán. A parti kellős közepén hirtelen eltűnt. A kávéház konyhájában találtam rá: az üveg mellett feküdt, amelyet teljesen kiürített. Horkolt. Az újdonsült férjem!

Megbántad? – tűnődtem, megsimogatva a fejét. – Haragszol magadra a döntésed miatt?

A barátai segítettek elvezetni a szobához, amelyet a belvárosi Négy Angyal Hotelben béreltünk.

Egész éjjel a gyönyörű, alvó várost néztem, miközben ő itallal telve hevert előttem, és álmodott. Nyugtalanul járkáltam fel-alá a szobában. Hibát követtem el? Mi a csudáért mentem hozzá ehhez a gójhoz? Elárultam a népemet? Talán mielőbb el kellene menekülnöm, mielőtt még beteljesítenénk a házasságunkat.

Johann a hajnallal ébredt, felém nyújtotta a kezét, és megsimogatta a hajamat.

– Rachelle, szerelmem – suttogta, és azonnal tovatűnt minden kétségem, mintha sosem léteztek volna. – Kedvesem!

Odafeküdtem mellé, és hagytam, hogy vezessen a szerelem ösvényein. Úgy éreztem, a felhők felett lebegek, és boldogabb voltam, mint valaha.

Így hát Johann és én házasok lettünk, rokonok és család nélkül, csupán egy maroknyi hangoskodó lengyel katonatiszt társaságában. Küldtem apámnak egy fényképet az esküvőről. A válaszlevelében azt írta:

Rachel, szeretett leányom, imádkozom érted a távolból. Isten legyen veled! Ha úgy döntenél, meglátogatod idősödő édesapádat, kérlek, hogy ezt kísérő nélkül tedd!

Csak így, bármiféle áldás vagy gratuláció nélkül.

Tudtam, hogy összetört a szíve. De a szerelem hatalmas dolog, és nem tehettem mást, mint követtem a szívemet.

Lefoglalt minket a saját boldogságunk, ezért nem tudtuk, hogy a sors már elkezdte tervezni annak a világnak a végét, amelyet ismertünk. Hogy hamarosan mindaz, amit biztonságosnak hittünk, összeomlik.

– És most, Noga kedvesem – mondta Tulla nagyi –, pihennem kell…

– Várj! Az apád Rachelnek nevezett, Johann Rachelle-nek, akkor miért hív mindenki Tullának?

– Türelem! Mindent a maga idejében! Egyelőre adj egy puszit, és pár nap múlva folytatjuk! – mutatott kuncogva Irenára, aki a szemközti karosszékben aludt. A feje alábiccent, a kezeit összekulcsolta jókora hasán, és halk nyögéseket hallatott.

– Mi történt vele?

– Jenny! – kiáltotta Tulla. Jenny, a gondozójuk azonnal berohant a szobába, és finoman megütögette Irena karját és hátát. Aztán rám szólt, hogy menjek el.

– Nem jó, ha ennyit beszélnek, túlságosan is izgatottak lesznek tőle – mondta, és kivezetett a szobából.

Amikor este visszatértem a szobámba, az anyám már várt rám.

– Látod, mit csináltál?!

– És te? Tudtad, hogy Tulla nagyi feleségül ment egy lengyel katonatiszthez?

Anya arca azonnal elvörösödött.

Ahogy azt Tulla mindig mondogatta, a sorsnak megvannak a maga szabályai. Másnap elvittük Irena nagymamát a kórházba, aztán hazahoztuk. Utána megint visszavittük, és újra elhoztuk. Valahányszor megkértem Tullát, hogy folytassa a történetet, azt mondta, „várjuk meg, amíg Irena jobban lesz”, vagy „most nem”, „még nem”, esetleg „innentől az ő története”.

Második fejezet

Pa’ámonei Sír mosav, Izrael

Amikor Irena nagymama kilencvenedik születésnapját ünnepeltük, nem gondoltuk, hogy ez lesz a búcsúpartija.

Egész héten, mialatt az ünnepségre készültünk, Irena élénk és vidám volt. A parti estéjén tavaszi ruhát viselt, és azt a narancssárga selyemsálat, amit Apa vett neki. A szeme csillogott, ahogy hallgatta az Anyától és Apától kapott bókokat, és az áldásokat a barátoktól, akik az ország minden részéből gyűltek össze. Szemérmetlenül falta a rózsaszín krémtortát, elegánsan keringőzött Brok bácsival, vodkát ivott – többet is, mint kellett volna –, aztán a szoba közepén állva előadta azt az ostoba dalt, amit Tullával valamiért minden adandó alkalommal szerettek elénekelni: a kis Maier dalát, aki megmássza a hatalmas Himaláját. Ez volt a Was macht der Maier am Himalaya.

Brok, Apa és Tulla is csatlakozott hozzá, és mind németül harsogták azt a bugyuta dalt, miközben Anya csak nevetett, míg végül beadta a derekát, és ő is énekelni kezdett.

Mit keres a kis Maier a Himalája hatalmas hegységében?

Hogy boldogul a kis Maier a hatalmas Himalájában?

– Túlságosan is izgatott volt – vallotta be nekünk Tulla másnap. – Alig tudtam ágyba dugni.

Irena nagyon boldog volt akkor este. Egy hónappal később eltávozott.

Álmában halt meg. Tíz órakor feküdt le aludni, miután megivott egy pohárka vodkát, ahogy azt szinte egész életében tette, bekente az arcát Nivea krémmel, amelynek hatékonyságában teljes szívéből hitt, megáldotta a világot a jóságáért és Istent a kegyelméért, mint minden este, és örök álomba merült.

– Ahogy azt az igazak teszik – mondta a rabbi, és anélkül, hogy túl sok kérdést tett volna fel, elvitette a temetőbe, a kettős parcellához, amelyet Irena és Tulla vettek maguknak.

– Akkor is együtt leszünk, ha angyallá válunk – magyarázták.

Apa ezt viccesnek találta. Azt mondta, nincs az felhő, ami mindkettőjüket elbírná, főleg mert Irena már egymagában is túl nehéz ehhez. Apám mind a kettőjüket nagyon szerette. A mamáinak, sőt olykor a bátyám által kitalált becenéven Tullerináknak nevezte őket, amitől Irena elpirult, Tulla viszont vidáman kuncogott.

Talán egyedül én vettem észre, de mielőtt a koporsó eltűnt volna, Tulla az utolsó pillanatban Irena fehér halotti leple alá tette a keresztekkel teli a zacskót, és fütyülni kezdett. De a legfurcsább az volt, hogy Anya odament hozzá, megölelte, és ő is elkezdett fütyülni. Amikor megkérdeztem, mit csinálnak, Tulla azt felelte, hogy egy nap majd megértem.

– Irena arra a helyre ment, ahova tartozik – folytatta Tulla. – Egyenesen az Édenkertbe.

– Máris hiányzik – mondta Anya. Brok bácsi megölelte, és mindketten kimentek. A szobám ablakából láttam őket. Brok Anya vállára tette a kezét, és beszélgettek, ahogy azt sokszor tették így kettesben.

Irena sírkövére Ruth könyvének szavait vésték, az első fejezet tizenhatodik verséből: „Mert ahová te mégy, oda megyek…”

– Ez mit jelent? – kérdeztem Anyát, mire ő azt mondta, ez most nem az ilyen kérdések ideje.

Tulla azonban így válaszolt:

– Idővel mindent meg fogsz érteni. Még jó, hogy sikerült felakasztanom a függönyt, amit kötött, és ezzel boldoggá tudtam tenni – fűzte hozzá.

Az Irena elbúcsúztatását követő napokban mi vigyáztunk Tullára. Aggódtunk, hogy magányos lesz, és szeretne csatlakozni örök társához.

Tulla két évvel volt fiatalabb Irenánál. A szüleim aggódtak amiatt, hogy a történtek megrövidíthetik az életét, hiszen több mint hetven év után elszakadt lelki társától, de Tullának még sok mindent el kellett intézni.

– Már sok éve bajlódom az élet dolgaival – magyarázta. Ugyanolyan tetterős volt, mint mindig.

– Ki mondja el nekem az egész történetet? – kérdeztem tőle az egyik látogatásom alkalmával.

– Én – lepett meg Anya. – Ezt Irena döntötte el.

– Mikor?

– Nem kell mindent tudnod! – nevetett Tulla, miközben Anya szorosan a lába köré simította a takarót.

– Kérlek, mostantól csak figyelj, és ne szólj közbe! Ez volt Irena utasítása is. Képes vagy tartani magad hozzá? Vagy…?

– Persze – ígértem.

Harmadik fejezet

1938, Nużewo

A Zbigniew család Nużewo kicsi, békés falvában élt, és néhány férfitagja a közeli Ciechanów városában dolgozott. A várost a Łydynia folyó keresztezte, központjában egy monostor és egy hatalmas erőd állt.

Ignacy Zbigniew a szüleitől örökölt kis gazdaságot gondozta, remélve, hogy egy nap a fia, Oleg örökli majd meg tőle, és ő fogja művelni a földeket, gondozni a teheneket.

Vasárnaponként az egész család ünnepi ruhát öltött, és kocsival elmentek a Ciechanów központjában álló templomba, ahova a rokonaik is jártak. Köztük volt a gyermektelen Sali bácsi és felesége is, akik mindig kényeztették kedvenc kislányukat.

– Kinek van aranyos orra és olyan szeme, mint egy nagy gyémánt? – áradozott a nagynénje. – Ő a legszebb lány a világon! – Sali bácsi viszont azt mondogatta, sokkal fontosabb, hogy a lány bátor, okos és független legyen. Az anyja ellenben azt mondta, hogy egy lánynak inkább szerencsére van szüksége, nem szépségre és intelligenciára.

Amikor befejezte a középiskolát, és a szülei látták, milyen csinos, erős akaratú fiatal nő lett belőle, a vélemények megoszlottak Irena jövőjét illetően. A bátyja, Oleg a Ciechanówi Főiskola előkészítő tagozatán tanult, és a tandíj már így is nagy terhet jelentett a családnak. A kérdés az volt, a lány folytassa-e a tanulmányait, vagy – ahogy az a faluban a fiatal nőknél szokás volt – maradjon otthon az anyja mellett, hogy segítsen a házimunkában, és megtanuljon varrni, amíg fel nem bukkan a megfelelő férj.

– Ki ne akarná a lányunkat? – kérkedett az apja. A lány lesütötte a tekintetét. Tudta, hogy a falu fiatalemberei máris szemet vetettek rá, és hogy az apja jobban szerette volna, ha inkább az anyjának segítene a háztartás vezetésében. Ám ő tanulni akart, és nem szándékozott olyan tudatlan maradni, mint a többi falusi lány. Elhatározta, hogy keresztülviszi az akaratát.

– Egy nőnek szakmára van szüksége, nem arra, hogy a férjére támaszkodjon! – jelentette ki.

– Nézzetek csak rá! – mondta Sali bácsi büszkén. – Felér öt fiúval, és ha eljön az ideje, majd találunk neki férjet! Nem is akárkit, hanem a legjobb fiatalembert!

Mivel Sali bácsi volt a gazdag testvér, mindenki hallgatott a szavára, miszerint jó lenne, ha a lány továbbtanulna.

– Lakhatsz nálunk – tette hozzá. – Olga néni nagyon örül majd, hogy velünk leszel, és ha eljön az ideje, dolgozhatsz nekem.

Így hát ez eldöntetett. A hét két napján a nagynénjénél és a nagybátyjánál aludt, míg a többin vonattal visszament a faluba.

A számviteli iskola Ciechanów központjában állt. Nagyjából húsz lány tanult itt, akik mind arról álmodoztak, hogy a választott szakmájukban találnak majd munkát, és mellé egy jó hírű férjet, nem csak valami pásztort vagy ruhakereskedőt.

– Nem értem… Hogyan kapcsolódik hozzánk ez a család?

– Hol voltál, amikor Isten a türelmet osztotta? – nevetett Anya.

– Mondd csak, Noga – fordult felém Tulla –, nem jöttél rá, ki volt ez a makacs lány?

– Talán… – Igazság szerint már sejtettem, de azt akartam, hogy Anya kimondja.

– Irenának hívták – emlékeztetett Anya.

– Irena… Akiből aztán Irena nagymama lett?

– Pontosan.

A dolgok lassan értelmet nyertek. Kezdtek kiderülni a titkok.

Negyedik fejezet

1938, Ciechanów{2}

– Irena Ciechanówban találkozott a jóképű Andréval – folytatta anyám, tovább mesélve Irena történetét, ahogyan ő ismerte –, aki egy napon gyémántgyűrűt ajánlott neki, megkérve a kezét. Később hallotta a történeteket André ikertestvéréről, Johannról, aki fellázadt az anyja ellen, és Rachelle-ről, azaz Rachelről, a szörnyű zsidó nőről, aki elragadta őt a szüleitől. De ne szaladjunk így előre!

Irena olyan boldog volt, amilyen csak lehetett, kitűnően tanult, segített Olga néninek, és hallgatta Sali bácsi történeteit.

André apja, Bronek Jeżniew az egyetlen órásmester volt a városban. Kis üzlete a főutcán állt, Sali bácsi vegyesboltja mellett, amely a legnagyobb kiskereskedés volt Ciechanówban. Itt mindenfélét lehetett kapni: szerszámokat, bútorokat, elektromos készülékeket, gyermekkerékpárokat és fényképezőgépeket, sőt még papucsokat és hálóingeket is. Sali áldottnak érezte a munkáját, mivel a kassza folyamatosan csengett, a vásárlók boldogok voltak, és azt tervezte, hogy a város másik végében nyit egy újabb boltot. Sali időnként elvitte Bronek barátjának az aranyóráját, hogy tisztítsa ki, javítsa meg és állítsa be.

– Kislányom – szólt oda egy nap Irenának –, el tudnád vinni az órámat Broneknek? Egy kicsit rosszul jár.

– Mit nyaggatod azt a lányt? – perlekedett Olga néni. – Jobb lenne, ha inkább befejezné a házi feladatát!

– Miért avatkozol bele, vénasszony? – mondta Sali, de Irena észrevette, hogy a nagybátyja közben rákacsintott a feleségére, aki értőn biccentett.

Irena ismerte az órás üzletét, és szívesen ment oda. A falakat órák borították, amelyek mindegyike más-más időt mutatott, egyedi hangon ketyegett, és a maga módján csengett. Irena úgy érezte, mintha Bronek boltjába belépve egy tündérmesébe csöppent volna.

– Miért mutat minden óra más időt? – kérdezte az egyik alkalommal.

– Hogy érdekesek maradjanak a számomra – nevetett az órásmester.

– És miért cseng mindegyik máshogy?

– Mert kellemesnek találom így. Olyanok, mint az emberek. Mindegyiknek megvan a maga hangja.

– Miért?

– Mert különben unalmas lenne a világ – felelte Bronek, előhúzva a zsebéből egy nagyítót, amit aztán az egyik szeméhez illesztett, és a figyelmét összpontosítva óvatosan megpiszkálta az elromlott óra belsejét.

Aznap Irena boldogan eleget tett a nagybátyja kérésének, és elvitte az órát Bronek üzletébe. Havazni kezdett. Puha pelyhek hullottak a hajára, megnedvesítették az arcát, és tiszta fehér takaróval borították be a fákat, a bokrokat és a járdát. A világ olyan szépnek és fennköltnek tűnt, mintha ünnepre készülődne. A friss hó illata betöltötte a levegőt, azt sugallva, hogy valami jó fog történni.

Azon a reggelen Bronek boltjában Irena találkozott Andréval, és az élete örökre megváltozott. A lány a számviteli iskolába járt, a fiú az egyetemen történelmet és németet tanult.

– Itt jön az ifjú hölgy! – mosolygott Bronek, és egy csésze forró teával kínálta.

Irena udvariasan visszautasította. Ki akart menni a hóba, hogy élvezze a világ szépségét.

– Várjon! Hová rohan? – mondta Bronek, és felnevetett. – Mondja, kisasszony, nem látott véletlenül egy diákot…? Á, itt is van! – emelte fel a hangját. – Jó reggelt, Andreus, fiam!

Irena megfordult, és a fiatalember láttán azonnal rájött, miért érezte, hogy valami jó dolog fog történni.

– Ismered Irenát?

André bólintott és elpirult.

– Irena számvitelt tanul – mondta Bronek büszkén. André mélyen a lány szemébe nézett, aki úgy érezte, forróság járja át a hasát, felkúszva a mellkasába és a torkába.

– Biztos nem csatlakozik hozzánk egy csésze teára? – kérdezte Bronek.

Irena visszahúzta a kezét.

– Nem, köszönöm – motyogta –, mennem kell.

– A feleségem, Marta főzi a város legjobb teáját – mondta Bronek, és levette a nagyítót a szeméről. – Tessék, Sali bácsi órája! Megjavítottam. Üljön le ide, mindjárt jövök!

Irena állva maradt, és azon töprengett, miképpen is kellene viselkednie, hogy ne hozza kínos helyzetbe magát. Igazság szerint borzasztóan szeretett volna maradni, és mélyen a férfi kék szemébe nézni, de nagyon zavarban volt.

André egyre csak őt nézte.

Mindketten hallgattak, egy szót sem szólva. Irena félt bármit is mondani, nehogy ostobának tűnjön.

André ugyanakkor tökéletesen elégedett volt azzal, hogy a nőt nézheti.

– Itt laksz, Ciechanówban?

– Nem, Nużewo falvában. Ismered?

– Igen. Nagyszerű! És hol van az iskolád?

– A mozi mögött. Pontosan mit tanulsz?

– Történelmet és németet. Néhány hónap múlva tanítani fogok a főiskolai előkészítőben, és utána talán az egyetemen – felelte André, és elpirult.

Amikor Bronek visszatért a boltba, azt találta, hogy csendben vannak. Irena tekintete az egyik kakukkos órára szegeződött, míg André mosolyogva a lányt nézte.

Irena másnap visszatért.

Bronek elmosolyodott, amikor a lány elmondta, hogy Sali bácsi állítása szerint az óra továbbra sem működik rendesen. Irena csak később jött rá, hogy mindez a terv része volt. Várt néhány pillanatot, majd a boltban körbepillantva csalódottan tapasztalta, hogy André nincs ott.

– A fia visszament Varsóba?

– A havat lapátolja a házunknál. Üljön le, és megjavítom az órát!

Amikor André belépett, az arca vörös volt.

– Az iskolánál vártam rád – mondta halkan.

– Ma nem volt tanítás. – A szíve olyan hevesen vert, hogy Irena attól félt, Bronek, André, és mindenki más is meghallja az utcában.

– Az alapján, amit látok, fiam – szólt közbe Bronek –, nekem úgy tűnik, mintha kedvelnéd Irenát.

– Elég legyen, Apa! – pirult el André.

– Nagyszerű! Örülök, és úgy tűnik, mintha a hölgynek is tetszene a fiam – csipkedte meg Bronek André arcát. – Menjetek a kávézóba! Isteni forró csokoládéjuk és szendvicseik vannak. – Gyorsan néhány pénzérmét csúsztatott a fia kezébe, és az ajtó felé noszogatta őket. – Minden rendben, bízzatok Bronekben! Mindenki másnál jobban ismerem az időt, és amikor rátok nézek, arra gondolok, hogy milyen gyorsan elillan.

André megfogta Irena karját, és kinyitotta neki az ajtót, mintha hercegnő lenne.

– Csak még valami! Ne siessen a döntéssel! – nevetett Bronek. – Andreusnak van egy ikertestvére, aki ugyanilyen okos és jóképű. Előbb ismerje meg Johannt is, mert lehet, hogy inkább őt választja!

– Elég legyen, Apa!

Irena azonban nem akart találkozni Johann-nal, sem bármely más fiatalemberrel a világon.

– A testvéred, Johann is Varsóban tanul? – kérdezte, miközben a kávézóban ülve forró csokoládét kortyolgattak.

– Nem – felelte egyszerűen André.

– Mit tanul? – kérdezte újra a lány, mire a fiatalember azt mondta, hogy a testvére már nem tanul, és alig látják egymást.

– De hiszen ikrek vagytok!

– Ő és én egyáltalán nem hasonlítunk… Inkább nem beszélnék róla – keményedett meg André hangja egy pillanatra, aztán elmosolyodott. Irena nem kérdezte erről újra.

A két fivér között történtek rejtélye azonban továbbra is gyötörte. Néhány héttel később, amikor már az eljegyzési ünnepséget tervezték, nem tudta tovább visszafogni magát, és megkérdezte a kedvesétől:

– De mégis mit tett a bátyád?

A kedves, szelíd André, aki a cseresznyefa alatt énekelt neki, és akitől illatos vadvirágokat kapott, keményen ránézett, és nyersen válaszolt:

– Mondtam, hogy erről nem beszélünk! – Aztán rögtön folytatta. – Meg kell kérjelek, hogy ne beszélj erről az anyámmal, és még csak ne is kérdezd a testvéremről! Soha!

Amikor Irena Sali bácsitól próbált választ kapni, ő csak annyit árult el:

– Mindez Johann menyasszonya miatt van.

– Miért, mit csinált?

– Ő? Semmit… Hidd el, bogaram, ha azt akarod, hogy szeressenek abban a családban, akkor jobb lesz elengedned az ügyet!

Irena csak később merte megkérdezni minderről az anyósát, amikor az már a lányaként bánt vele.

– Hogyhogy a felesége nem méltó hozzá? – kérdezte.

– Nem közülünk való – felelte Marta, az anyósa. – Zsidó, mint azok, akik megölték Jézust, a megváltónkat. Az a nő megbabonázta az én Johannomat, a kiváló katonatisztet, aki kitüntetéseket kapott. Egy derék lengyel vérét szívja, mint az összes zsidrák.

– Ismerek zsidókat, és nem mindegyikük ilyen.

– Mindenki tudja, hogy a keresztény csecsemők vérét isszák.

– Ezek csak mesék. Valójában nem igazak. Az apámnak vannak zsidó barátai, és ő…

– Ignacy barátkozik velük? Remélem, nem kaptál el tőlük semmit! – somolygott Marta. – Ne oktass ki engem! – füstölgött tovább. – Ezek mind alsóbbrendű, veszélyes vérszívók.

– Elég, Marta! – próbálta megnyugtatni Bronek a feleségét. – Az orvos azt mondta, hogy nem szabad felizgatnod magad.

– Az a patkány! – köpte Marta. – Ugyanazt csinálta, mint Ruszalka!

– Ki az a Ruszalka? – kérdezte Irena.

– Egy boszorkány, és bárki, aki ránéz, a hálójába kerül. Az agya kásává válik. Az én szegény Johannom!

– Talán jobb lesz, ha lefekszel – nyújtotta a karját André az anyjának, hogy segítsen neki felmenni a szobájába.

– Legalább te egy igazi lengyel lányt hoztál nekünk, aki hisz Jézusban. Még ha az apja csak egy egyszerű földműves is.

– Elég legyen, Anya! – André hangja keményen csengett. Isten őrizz, hogy bárki így beszéljen a menyasszonyáról!

– Tudod, a házasságuk még csak nem is érvényes – súgta Marta Irenának egy másik alkalommal.

– Miért nem?

– A városházán házasodtak össze. Az nem számít! – köpte megvetően Marta.

– Az érvényesnek számít – felelte Irena, összeszedve a bátorságát.

– Ostobaság! – rikácsolta Marta. – Az épeszű emberek templomban házasodnak! Csak várjuk ki a végét! Egy nap meglátja a fényt, és visszatér hozzánk!

Irena nem válaszolt.

– Olyan nagy kérés ez? – Marta keresztet vetett. – Hogy megszabaduljunk attól a boszorkánytól, és a derék Johann visszatérjen hozzánk?!

Irena így hallott először Johann feleségéről, Rachelle-ről, a titokzatos zsidó nőről, akit Marta és Bronek is szüntelenül káromolt. Minél többet átkozódtak, Irena annál kíváncsibbá vált. Néha nagyon egyedül érezte magát André szüleinek házában, különösen, amikor beköszöntött a tél, és hó borította be az ablakokat.

Bárcsak találkozhatnék vele! – gondolta. – Akár nővérek is lehetnénk. Mindketten egy ikerpárral kötöttük össze az életünket.

Remélte, hogy meg tudja változtatni Marta véleményét, és újra összehozhatja a családot, erősebbé téve a köteléküket. Született romantikus volt.

Ötödik fejezet

1938, Ciechanów

Májusra elolvadt a hó, a kertek virágba borultak és ezer színben pompáztak. Ekkor került sor Irena és André esküvőjére. Ez idő tájt még minden nagyon biztosnak tűnt.

Amikor a gonoszság sötét felhői Lengyelország felé gomolyogtak, mindenki azt hitte, hogy ez csak átmeneti. Ám a füvet és a virágokat nem sokkal később elborította Lengyelország hőseinek vére. Senki sem vette komolyan Hitlert, noha a németek tömegével vonultak fel és tisztelegtek előtte. Az az őrült – ahogy a lengyelek nevezték – csak kiabált, fenyegetőzött és esküdözött, hogy meghódítja a világot, azt állítva, eltöröl a föld színéről mindenkit, aki nem tiszta árja. Senki sem hitte, hogy alig egy éven belül, Lengyelország szeptemberi megszállásával minden álmuk, reményük és tervük szertefoszlik.

Még akkor sem hitték el, amikor a menekültek csapatai kifejezéstelen arccal kelet felé, az orosz határ irányába vonultak, a szekereiken takarókkal és párnákkal… Honnan jöttek? Németországból. És miért menekültek el? Hát senki sem látta? Rettenetes vihar közelgett. Mindenkinek figyelnie kellett volna. Nekik is menekülniük kellett volna, mielőtt a háború keze őket is megérinti. De hátrahagyni mindent? Hiszen csak most vetették be a földeket, javították meg a tetőt, szültek gyereket! Ciechanówban minden a szokásos volt.

Az emberek hajlanak arra, hogy ne vegyenek tudomást a kellemetlen dolgokról, mert amit nem látnak, az nem is létezik. A fiatalok azt tervezgették, hogy házat építenek, és babákkal töltik meg, az idősek úgy szunyókáltak a napon, mint a gyíkok, az asszonyok pedig főztek, finom illatokkal töltve be a levegőt. A világ a megszokott módon folytatta az életét, nem tudva, hogy nyugaton a Sátán munkálkodik, és ha egyszer úgy dönt, hogy lecsap, semmi sem állíthatja meg.

Andrét és Irenát lefoglalta a saját boldogságuk. Minden figyelmük az esküvői előkészületekre összpontosult: a vendéglistákra, a koszorúslányok ruháira, valamint a felszolgálandó ételekre és italokra.

A szertartást abban a régi templomban készültek megtartani, amelyben Marta és Bronek összeházasodott, és ahol Andrét és Johannt megkeresztelték. Aztán a tervek szerint a vendégek a fényűző Victoria Hotelben vehettek részt az esküvői partin. Amikor Irena aznap délután kilépett az otthona ajtaján, és beszállt a hintóba, ami a szertartásra vitte, szebbnek érezte magát, mint valaha. Tudta, hogy körülötte minden tökéletes.

Az élet szép – mosolygott magában.

A boldogságát csak egyvalami árnyékolta be: Rachelle és Johann távolléte. Remélte, hogy Bronek és Marta meggondolják magukat, és a család újra egyesül.

– Meghívod a testvéredet, Johannt? – kérdezte Andrét, aki hamuszínű arccal közölte vele, hogy ebbe ne avatkozzon bele. Irena azonban nem tágított, és újra feltette a kérdést.

– Nem kérhetnéd meg, hogy jöjjön el egyedül, a zsidó felesége nélkül?

– Kértelek, hogy hagyd ezt annyiban! – emelte fel a hangját André. – Foglalkozz inkább a ruhával és a virágokkal, és hogy szép legyen a hajad! A többi majd megoldódik. Miért érdekel ez egyáltalán?

– Mert számomra fontos a család.

– Ők nem a családod. Mindez azért történt, mert Mokos rávetette a gonosz szemét.

– Az mégis kicsoda? – kérdezte Irena hangosan.

– Mokos a boszorkányok vezére. Ő küldte el Johannhoz Ruszalkát, aki megbabonázta és összezavarta – mondta André, és kettőt köpött. Irena döbbenten nézett rá.

– Történész vagy. Mióta hiszel a démonokban és a szellemekben?

– Ne avatkozz bele! – fintorgott a férfi. – Johann már nem a család tagja. Ennyi.

– Ő az egyetlen testvéred!

– Azt mondtam, elég! – üvöltötte André, és úgy emelte fel a kezét, mintha meg akarná ütni a lányt, de aztán megbánta, és kiment a házból. Irena látta, ahogy a férfi a bejárati ajtónak támaszkodva cigarettát sodor, majd dühösen rágyújt. Mi történhetett Andréval? Hova tűnt az a kedves fiatalember, aki udvarolt neki, és olyan elegánsan forgatta őt, amikor keringőztek? Aki hóvirágot hozott neki, szerelmet ígérve?

Irena nem kérdezett erről újra.

Magányos volt Ciechanówban. A családja és a barátai mind a falujában maradtak. Szeretett sétálni, táncolni, festeni és énekelni, de André háza rideg volt.

Bárcsak Rachelle itt lenne! – gondolta. – Barátok lehetnénk. Együtt tölthetnénk az időt, sétálhatnánk, és jól érezhetnénk magunkat. Együtt szembeszállhatnánk Martával, aki azt akarja, hogy minden úgy legyen, ahogy ő akarja.

Kíváncsi volt, ki lehet ez a Rachelle, hogy Johann, a magas rangú lengyel katonatiszt hajlandó volt elhagyni érte szerető szüleit, és kitartani mellette. Irena romantikus volt, és izgalmasnak találta a tiszt és a zsidó lány közötti nagy szerelmet.

Nem volt hajlandó elfogadni mindazt, amit Marta a zsidókról és különösen Rachelle-ről mondott. A kis faluban, ahol felnőtt, több zsidó család is élt. A házaik szorosan egymás mellett álltak, gyakorlatilag összeérve. Mintha összekapcsolódtak volna, védelmezve egymást. Az itteni zsidók furcsa nyelven beszélgettek, a férfiak szokatlanul öltözködtek és viselkedtek. Az ingükről különös, fehér szálak lógtak alá, és megcsókolták az ajtajukban lógó kis dobozokat.

A zsidók nem jártak templomba. Szombaton nem dolgoztak, de vasárnap igen. Karácsonykor nem tettek fényeket a fenyőfákra, és az esküvőket is másképp tartották.

A számviteltanára zsidó volt, akárcsak a tejesember és a postai hivatalnok, ezért is viseltek mind fekete sapkát a fejükön, magyarázta neki az anyja.

A szüleinek voltak zsidó barátai. Néha el is látogattak Irena régi otthonába. Aratáskor vagy az őszi vetéskor az apja elhívta a zsidó Lazart, hogy segítsen a munkában.

– Miért épp őt? – kérdezte Irena.

– Mert bízom benne. Zsidó lévén sosem jönne részegen dolgozni, megelégszik kevesebb fizetéssel, mint a többiek, és ami a legfontosabb, kellemes vele beszélgetni.

Gyermekkorában egyszer megkérdezte Oleget, hogy mit tud a zsidókról.

– Kerüld el őket! – figyelmeztette a bátyja. – Még csak nem is emberek! Mindenki tudja, hogy veszedelmes démonok! Farkuk van, és éles fogaik, mint a vérszívó vámpíroknak!

– Miért?

– Mert ilyenek, és éjszaka a hold fényénél elrabolják a lengyel kisgyerekeket, hogy megigyák a vérüket.

– Miért? – fakadt sírva Irena. – Miért tennék ezt velünk?

– Mert zsidók! Ezért kell mindig kordában tartani őket.

Az esti ima alatt Oleg azzal ijesztgette Irenát, hogy ha rossz kislány lesz, akkor a zsidók eljönnek és elrabolják.

– Add ide azt a pénzérmét, amit Sali bácsitól kaptál!

– Miért?

– Mert így meg tudlak védeni tőlük, amikor eljönnek, hogy megigyák a véredet.

– Miért vinnének el engem? Nincsenek saját gyerekeik?

– Csak a keresztények vérét akarják. Add ide azt a pénzt, gyorsan!

Irena elszaladt előle. Aztán az anyja megölelte, és azt mondta neki, hogy nincs miért aggódnia, mert a zsidók ugyanolyanok, mint bárki más: emberek.

– Tényleg van farkuk?

– Ne figyelj a bátyád badarságaira! – korholta az anyja.

– De azt mondta…

– Elég! – szólt rá az apja. – Inkább menjünk, adjunk enni a csirkéknek.

Amikor idősebb lett, az apja elmondta neki, hogy a zsidók több mint négyszáz évvel ezelőtt telepedtek le a ciechanówi régióban. Nem volt hazájuk, mint a lengyeleknek. Más volt a vallásuk, Mózest tekintették a messiásuknak, és zsinagógában imádkoztak, nem templomban.