Jaffa Kiadó
Budapest
2026

© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2026
© Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borító- és sorozatterv: Somogyi Péter

Felelős szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős kiadó: Rados Richárd

www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 443 8

Szentimentális séta Debrecenben1

Egyszer már megpróbáltam megfogalmazni, milyen iszonyúnak érzem annak az életét, akinek nincs hazája. Nekem kettő van – mondtam akkor –, egy nagy meg egy kicsi. Az országhatárokon belül van egy saját kisebb hazám is: ez Debrecen.

Lassan három évtizede lesz, hogy a fővárosban élek, s nem váltam pestivé, nyilván nem is leszek az soha. Debreceni maradtam, örökre köt a város, mint kötötte egykor az őseimet, családtagjaimat is. Alig múlt pár hete, hogy egyetlen testvérem életből való távozása előtt magunk és a kötelező enyészet közé utcaneveket dobáltunk: gondolatban újra bejártuk szülővárosunk kerületeit. Feladatokat szabtunk egymásnak, ki tudja pontosabban felsorolni, hogy következnek a szép nevű utcák a Béke utat valaha lezáró Szent Anna-kapu felől, vagy ki tudja szabatosabban meghatározni, mi a legésszerűbb mód, ahogy a Máta utcából elérhetjük a Csapókertet. A betegszoba látogatóit nemegyszer rajtakaptam, hogy csak néznek bennünket: mindenki tudta, aki oda belépett, hogy akivel ezt a különös játékot játszom, elmenőben van, legjobban éppen az, aki a hosszú útra készül. Idegen fülének nem volt éppen logikus, amit hallottak, még talán meg is botránkoztak rajta, hogy nevetgélünk, s olyasmit mondunk: Vígkedvű Mihály meg Meszena. Hogy tudtam volna megmagyarázni ott és akkor, hogy a mi mértékegységünk, összehasonlítási alapunk, rögeszménk és menedékünk a város, ahol születtünk, s ami itt megfogalmazatlanul történik, pusztán annyi: most biztosítjuk egymást kölcsönösen valamiről, amiről egyébként egyetlen szó sem esik. Arról, hogy mi elmegyünk, valamennyien a szüleink után, előbb ő, aztán majd én, ám a város marad, az megmarad, az őriz és képvisel bennünket akkor is, ha már nem leszünk, mint az anya őrzi annak a gyermekének az emlékét, aki elsodródott mellőle, de a tőle tanult nyelven, a tőle kapott szókinccsel mondta ki valami ismeretlen pontján a világnak a szavakat, amelyekkel búcsúzott, és a neki jutott életet megköszönte.

Nem a halálról akarok írni, hanem az életről, amelyet én Debrecenben kaptam, és amelynek ott tudok a legjobban örülni.

Tudom, hogy elfogult vagyok, részrehajló, mihelyt a Hajdúságról van szó, s nyilván nem is hibátlan optikával érzékelem olyan gyönyörűnek a várost és környékét, amelyet nem szelnek rohanó folyók, nem vesznek körbe néma méltósággal havasok, amelynek pusztái, Jókai idejében még a Sárga rózsa megírását ihlető táji-társadalmi romantikája is egy korlátozott kiterjedésű nemzeti park ígéretévé szelídült, s hogy túl sok debreceni műemlék ne fárassza a turistákat, arról is gondoskodott a találékony történelem. Nincsenek érveim, csak tények: ha elindulok pesti otthonomból „haza”, míg el nem érem a Tiszát, feszült vagyok, ideges. Aztán meglátom az ártéren guggoló bokrokat, a füzeket, a híd alatt megvillan a víz, amely lejjebb, Mártélynál, a Tornyai János palettáját leső gyereklány nagynéném, kisfiú apám arcát is visszatükrözte, s mihelyt a túlpartra érek, megnyugszom, gyakran el is alszom. Ez már a Tiszántúl – érzi meg az idegrendszerem, a Tiszántúl, és én közeledem hazafelé. Az ég Debrecen felett akkora, mint sehol másutt (így éreztem Amerikában is, a Nevadai-sivatag közepén), a víz végre oltani fogja a szomjamat (sehol nem oltja úgy, mint otthon; udvariasan és meggyőződés nélkül kortyoltam Chur rhetoromán hegyóriásai csorgatta patakvizét), teleszívhatom a tüdőmet igazi levegővel, biztatom magam, s közben mulatok: hiszen rés rés mellett már a várost egykor övező kertségek gyűrűjében, az építkezések miatt itt is egyre kevesebb a fa, maga a Nagyerdő sem olyan nagy immár, egy része beépült, gyárak, új lakótelepek lélegzete vegyül az ákácok és tölgyek leheletébe. Ahogy elérem Püspökladányt, nem tudok ülve maradni, állok a folyosón, nézem a tájat. Annyiszor megtettem már ezt az utat, hogy észreveszem, ha egy fát kicsavart a vihar, ha új tetőt kapott egy tanya, ha építettek valami istállót. És tüstént meg is éhezem, az izmaim kívánni kezdik a mozgást, teljesnek érzem az életet, mint a nagyon fiatalok, ami nyomasztott, a baj, az aggodalom úgy csökken rajtam egyre, mintha lyukas hátizsákkal keltem volna útra, amelynek egész tartalmát kidöcögtette volna a hátamról a szaladó vonat. Szoboszlón már úgy dobog a szívem, hogy fáj. Valahányszor hazaérkeztem, apám-anyám kinn vártak az állomáson. Mióta nincsenek, a Nagytemplom két tornya fogad, lehúzom az ablakot, kidőlök, hogy hamarabb észrevegyem, mikor rajzolódik a horizontra szülővárosom annyiszor fényképezett szimbóluma, az ámpír parasztkatedrális. A bal torony Anyám. A jobb az Édesapám. Ahogy lelépek a vonatról, megkezdődik a varázslat: Debrecen felém fordítja hármas arcát, rám köszön. Egyik arca a múltba pillant, a másik szembenéz velem, a harmadik előre, figyeli a jövőt. Mindet vállalom, de egyiket sem a másik kettő nélkül.

Mert Debrecen a pályaudvar, ez az új, amelyen mindig annyi utast találok, mintha gyerekkorom nagyvásárai egyikére keveredtem volna, Debrecen ez, a Petőfi-szoborral, a kis felhőkarcolók sorával az állomás előtt. Ám Debrecen az is, amit nem látni már, a pályaudvar elődjének füstölgő romjai, a házacska a téren, oldalán rozsdás bádog Krisztus, rajta emléktábla: itt didergett a költő, akinek szoboralakja immár indulat nélkül figyeli a várost, ahol Zoltán fia megszületett. És Debrecen az az utca is, amely a Nagytemplom irányába futna, ha nem verte volna a földdel egyenlővé egy amerikai szőnyegbombázás; Debrecen a hajdani Hunyadi utca is, itt voltam fiatal lány, itt éltem az anyám festette falak arany és piros madarai között, anyám létrára állt, úgy festette őket, fütyülni nem tudott, mint az igazi festők, de énekelt. Itt park van most, vidám gyep, sínek, aszfalt, de az aszfalt alatt, a föld eltakart felszínén hajdani önmagunk valamikori léptei.

És Debrecen a Kossuth utca is, kiszélesedett testével, amelyen távolsági autóbuszok és őskori állathoz hasonló méretű gazdasági gépek futnak-döcögnek a Művelődési Ház nagy ablakai alatt; a templom előtt, ahová tizenkét éven át minden vasárnap elkanyargott kék egyenruhás iskolás menetünk, nem új házak, hanem házsorok, lakótelepek. Ám Debrecen az a másik Kossuth utca is, amelyet már csak az lát, aki itt a Csokonai Színházban találkozott életében először a színjátszás fogalmával, s aki még emlékszik rá, hogy ha a Batthyány utca sarkán megáll, láthatja, amint a főutcától egészen a Milotay boltjáig ott ülnek egymás mellett a kofák, az illat olyan erős, hogy szinte szúr, vizsga előtt itt vesz az ember virágot a tanító néninek. Ha nincs virágszezon, hát magvakat árulnak erre, csepp cserjéket, facsemetét, mindent, ami a kerthez tartozik. Ülnek a kofák, bő szoknyájuk földig ér, elfedi a széket, amely alatt gondosan elfedett parazsú vaskondér melegíti a lábukat. Ha valaki jobbra néz, megláthatja a Dóczit, nem hosszú az út odáig a konflisok, kocsisok előtt, alig pár ház az Angol Királynőtől, ahol fiatal apám jogásztársával, a fiatal Adyval akkorákat mulatott: ott nevelődtem, a híres kálvinista intézetben. Aki most utódjában, a Kossuth gimnázium új épületében tanul, aligha emlékszik az egykori Dóczi földszintes, vastag falú, ősi épületmagvára, amelynek a helyére épült, ahol én voltam elemista – ez az épület terebélyesedett az íróvá lett valamikori növendék Abigél című könyvében erőddé, Torma Gedeon Matulájává.

Igen, ez mind-mind Debrecen, azzal együtt, ami még nincs is készen, hiszen csak épül még a kultúrpalota a Déri Múzeum mögött, a hajdani Füvészkert közelében, a Pap tava mellett. Ha elkészül, benne kél majd új életre egy lebontott Hüvelyes utcai kis ház, ahonnan a gyermek Kölcsey indult el a Kollégiumba reggelenként, hogy a debreceni porba karcolja Athént. Beleépül majd egy másik ház is, az is Kölcsey korából volt való, azért nyíltak olyan sajátságos magasságban az ablakai. Ott, az ablakpárkányon ültem hány és hány este, kertünk virágerdeje fölött bámulva a templom arany és az ég valódi csillagait, s próbáltam kitalálni, mit hoz, amit még nem tudok, ami valaha lesz. Apám két fát ültetett az ablakom alá, azoknak is ott kell valamiképpen lenniük majd a kultúrpalotában, két foltos, szelíd platánfának, amelyeknek nevük is volt, s modern tetőzetében annak a régi tetőnek, amelynek cserepeit én rendeztem el az aknázás, a háború befejeződése után. Ámulva néztem a padlásablakon kibújva a tápászkodó, élni akaró várost, az öröm és döbbenet és a magasság hármas szédületével, mert hiszen túléltük a halálos veszedelmet mi is, a város is, amelyet nem hagytunk el az ostrom idején.

Igen, ez mind-mind Debrecen. Az a régi is, ami nincs sehol, az erdei út, amelyen naponta átvágtam, ahogy az előadások véget értek az egyetemen, hol zöld, ideges tavaszi gallyak alatt, hol a kora nyár tüzében, vagy taposva az erdei avarban, bámulva, mint izzik fehéren füstölő, kemény tüzével a tél. Debrecen az új nagyerdei diákváros is, meg se tudom számolni, hány új intézet-épület villan szemembe a lombok vagy a tar ágak közül. Ha megállok az egyetem lépcsőjén, ellátok egészen a Bethlen utcáig, szabad az út a szemnek. Senki se tudja, csak én, hogy ott, ahol egy terecske körül még mindig őrködik pár csenevész fa, holt bátyám kisfiú alakja labdázik rongylabdával, zsebében végre ott a borneós bélyeg, amelyet sose vettek meg neki Harmathy úr Füvészkert utcai boltja kirakatából. Ez Debrecen, mind-mind, erdőstül, Nagytemplomostul, Kollégiumostul, ahonnan generációkon át annyi ősöm elindult az életbe, a gályarabok oszlopával, amely a meggyőződéshez való hűség parancsát írta gyerekszívembe, még a temető is, amelynek kedves fái közt apám pihen. Ha kilépek a temetőkapun, megszárítja arcomat a keleti szél, az öt világrész szelei között az egyetlen barát, egyetlen derűhozó ismerős, amelynek rezzenésére Pesten is mindig felkapom a fejemet, mert tudom, most a kisebbik haza üzent vele, a hazán belüli hazám küldi hozzám a keleti szelet. A holt, akit holtában is úgy szeretek, mintha élne, ha szólni tudna, az élőkhöz küldene. Ha erre indulok, benézhetek az Alföldi Nyomdába, óriási gépei mögött láthatatlanul ott áll Huszár Gál, mert Debrecen ő is, aki szekéren lopta a király üldözése elől Kassáról ide a magyar nyomdát, a magyar betűt. Én az életet kaptam itt, a nyelvet, amelyet beszélek, amelyen a könyveim is beszélnek, itt készített fel az életre az iskola, az egyetem, itt, a Szent Anna utca–Béke út 22. alatt írtam le az első betűt, Zsófika Pista bácsija ennek a tájegységnek a tájszólásán mordul, Annuska füle a Rákóczi-harang hangjára figyel, Angéla trombitájának virága itt virított, a színház oldalán, a nagyerdei tóba szórta a Pilátus öregasszonya az értelmetlenné vált gyümölcsöket, a Disznótor Tóth Jánosa naponta eljárt Kerékgyártó bácsi műhelye előtt. A Sziget-kék, a Tündér Lala elemeit itt mesélte nekem esténként az édesanyám, a zárdakert melletti lakásunk kék biztonságában, a Danaida fái ott hajladoztak a Bajcsy-Zsilinszky út legvégén. Nem tudom összeszámolni, mit kaptam ettől a várostól, alighanem mindent. Persze sebeket is, nem is egyet, nem is könnyűt. Csakhogy a sebeket emberek adták, nem a város. A végeredmény mégis akkora tartozás, amit nyilván holtig nem tudok letörleszteni Debrecennek.

1Első megjelenés: Amerikai Magyar Népszava, 1975. február 7. Kötetben: Kívül a körön, Szépirodalmi Könyvkiadó, Budapest, 1980 (Debrecen három arca címmel).

Tartalom

Szentimentális séta Debrecenben

A holtig haza: Debrecen

Violaszín. A cívis város köszöntése

Termékeny sivatag

Érettségi találkozó

Színképelemzés: Abigél

Merszi, Möszjő

Író és modell

Egy modell alakváltozásai

Egy regény keletkezéstörténete: A Creusais

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya Sans – SIL Open Font License

Cormorant Garamond – SIL Open Font License

Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License