Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Rosie Andrews: The Puzzle Wood

Copyright © Rosie Andrews, 2024

All rights reserved.

Bor ítóterv © David Mann, Bloomsbury Publishing Plc

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 530 1

Férjemnek és JEA-nak

Csak mészkő őrzi s sziklafal –

Kiált –, eltűnt ezernyi faj;

De mit bánom, mind tűnjön el✶

Alfred, Lord Tennyson:
In Memoriam (1850)

✶ Ferencz Győző fordítása.

Mr. Drake kezébe, Abingdon, Oxfordshire

1852. május 16.

Hereford

Sajnálattal értesítem, hogy feleségének húga, Miss Emily Murphy, ez év áprilisában elhunyt. Miss Murphy nevelőnőként állt alkalmazásban kliensemnél, Sir Rowland Bridewellnél, a herefordshire-i Locksley Abbey-ben, így a Bridewell család személyesen gondoskodott a temetésről. Szeretnénk Önöket megnyugtatni afelől, hogy minden a legméltóbb módon zajlott, s hogy Miss Murphynek nem kellett fölöslegesen szenvednie. Noha idegenek részvétnyilvánítása aligha jelenthet valódi vigaszt, mégis arra kérem, fogadja részvétemet, és a Bridewell családét is, az Önöket ért veszteség miatt.

Őszinte tisztelettel,

F. Lewis jogtanácsos

Lewis, Putnam & Bird

Mr. Lewis kezébe, Hereford

1852. május 20.

Abingdon

Feleségem nevében írok Önnek. Mrs. Drake olvasta levelét, de a körülmények ismertetését nem találjuk maradéktalanul kielégítőnek. Önnek erről nem lehetett tudomása ugyan, feleségem és Miss Murphy réges-régen eltávolodtak egymástól, így nem tudtuk, hogy Herefordshire-ben tartózkodik (ahogyan azt sem, hogy rossz az egészségi állapota). Épp ezért arra kell kérnem, tájékoztasson bennünket a további részletekről, és hálásak lennénk, ha a legrövidebb időn belül megkapnánk válaszát.

Tiszteletteljes üdvözlettel,

William Drake

Mr. Lewis kezébe, Hereford

1852. június 23.

Abingdon

Már több mint egy hónapja annak, hogy írtam Önnek feleségem húgának, Miss Murphynek az ügyében, és azóta sem kaptam választ, ami cseppet sincs rendjén. Értetlenül állok a késlekedés előtt, és önkéntelenül felmerül bennem a kérdés, hogy nem szándékosan igyekeznek-e visszatartani információt. Szintén dolgozó ember lévén bizonyára Ön is tisztában van vele, hogy az idő pénz, és megérti, hogy az lesz a legcélravezetőbb, ha minden részletre kiterjedően elénk tárja a Miss Murphy elhalálozásához vezető eseményeket. Amennyiben továbbra sem tesz eleget a kérésemnek, két hét múlva az ügyvédemhez fordulok. Tudni akarjuk a teljes igazságot.

Tiszteletteljes üdvözlettel,

William Drake

GYÁSZJELENTÉSEK

1852. július 4-én, életének ötvenkettedik esztendejében tragikus hirtelenséggel elhunyt Mr. William Drake, ismert cserépáru-kereskedő és filantróp, abingdoni lakos. Mr. Drake alapította a frithfordi szegények iskoláját, és a baptista egyház megbecsült tagja volt. Gyászolja felesége, és mindazok, akik ismerték.

Mr. Drake kezébe, Abingdon

1852. július 6.

Hereford

Mivel nemrégiben tértem haza egy tengerentúli üzleti útról, csak most nyílt lehetőségem válaszolni a leveleire. Elnézést kérek a késlekedésért, igyekszem mindent megmagyarázni.

Mindenekelőtt, ügyfelem szerette volna elkerülni, hogy a mindössze nyolcéves leányát kitegyék a közismertségnek. Attól félt, hogy az incidens nyilvánosságra hozatala csak ártana a gyereknek. Másodszor, Sir Rowland eleinte úgy hitte, hogy Miss Murphynek nincsenek élő rokonai, az csupán a tragédiát követően derült ki, hogy mégis van egy leánytestvére. Kliensem tartott tőle, hogy a körülmények ismerete túlontúl fájdalmasan érintené az Ön feleségét, ezért úgy ítélte meg, jobb, ha Miss Murphy halálának részletei titokban maradnak. Mindazonáltal azóta világossá vált, hogy az igazság elkendőzésére irányuló bármely kísérlet, fakadjon bár jóindulatból, többet árthat, mint amennyit használ. Ennélfogva Sir Rowland engedélyével elküldöm önnek a halotti bizonyítvány orvosilag ellenjegyzett példányát. Az eredetit a herefordi iktatóhivatalban őrzik.

Továbbra is őszinte részvétem Önnek, és különösen Mrs. Drake-nek. Kérem, fontolja meg, hogy mivel a baj már megesett, és az ügy nyíltabb kitárgyalása férj és feleség között csak további szomorúsághoz vezetne, talán bölcsebb lenne, ha a felkavaró részletek kihagyásával osztaná meg nejével a híreket.

Őszinte tisztelettel,

Fitzhugh Lewis jogtanácsos

Lewis, Putnam & Bird

HALOTTI BIZONYÍTVÁNY

A halál beálltának időpontja és helyszíne: 1852. április 15. Locksley Abbey, Herefordshire

Elhunyt neve: Emily Frances Murphy

Neme: Nő

Kora: 25 év

Foglalkozása: Nevelőnő

Halál oka: Öngyilkosság

Bejelentő neve és lakóhelye: Sir Rowland Bridewell, Locksley Abbey, Herefordshire

Bejelentés időpontja: 1852. április 18.

Ellenjegyezte: dr. Frederick Sidstone

THE TIMES, 1852. október 14.

Többéves tapasztalattal bíró NEVELŐNŐ KERESTETIK nyolcéves egyke leánygyerek mellé. A jelentkező értse a dolgát! Az általános angol oktatás kívánalmainak megfelelően képesnek kell lennie többek között zenét, szabás-varrást, francia nyelvet, aritmetikát és földrajzi ismereteket tanítani. Tisztességes, becsületes, jóravaló személyek jelentkezését várjuk kielégítő referenciákkal. Fizetség: negyedévre tíz font. Keresse Mrs. Parryt, a házvezetőnőt, Locksley Abbey, Herefordshire.

Mrs. Parry kezébe, Locksley Abbey, Herefordshire

1852. október 16.

Oxfordshire

A Timesban megjelent hirdetésükre válaszolva ajánlom magamat az állásra. Eddigi életem során öt boldog évet töltöttem magánnevelőnőként egy oxfordshire-i családnál, de mivel a fiúk iskoláskorúvá cseperedtek, itt már nincs szükség rám. Korábban Mayfairben álltam alkalmazásban mint nevelőnő, ott egy kislány volt a gondjaimra bízva. Három éven keresztül szolgáltam a családnál, és teljes körű angol oktatást nyújtottam, tanítottam többek között zenét, szabás-varrást, francia nyelvet, aritmetikát és földrajzi ismereteket. Birtokában vagyok a megfelelő referenciáknak, s akár azonnal oda tudok utazni Herefordshire-be.

Tisztelettel,

Miss Catherine Symonds

1.

Fekete-hegység, Herefordshire

1852. november 2.

Az utolsó fecskék is útnak indultak. Sebesen és alacsonyan szálltak, sötét tollaik fényesen csillogtak a késő délutáni napsütésben. Catherine fáradt volt, elgémberedtek a tagjai, és a toalettre is jó lett volna már kimennie, de csak nem akart véget érni ez az utazás. Hepehupás terepen zörömbölt a szekér, az egyik hevesebb döccenőnél kis híján leharapta a nyelvét. Ingerülten csettintett vele egyet, ahogy szétfutott a szájában a vér fémes íze, de az öreg télikabátjában mellette gubbasztó hajtó, Parry, nem zavartatta magát. Catherine legszívesebben ráförmedt volna, hogy figyeljen jobban, csakhogy éppen hölgyet alakított, márpedig egy hölgy nem tesz ilyet. Minden azon múlt, hogy ügyesen játssza-e a szerepét.

Jobbjával újra meg újra kitapogatta báránybőr kesztyűje alatt a jegy- és gyászgyűrűje helyét. A két gyűrűt, egy közönséges aranykarikát meg egy köves gyémántgyűrűt az utazóládájában helyezte biztonságba egy pár harisnyába bugyolálva, de a gyűrűi nélkül meztelennek érezte a kezét, és az öntudatlan mozdulat ismételgetése bűntudatot ébresztett benne, hiszen William csak tavaly vette nőül, és máris halott. S ami ennél is rettenetesebb: Catherine-t terhelte érte a felelősség.

Amikor nem az ujjait babrálta, akkor a retiküljébe vándorolt a keze a leveleihez. Az a néhány papír horgonyként emlékeztette rá, hogy miért van itt, és eszébe juttatta a tervét, amibe nem csúszhat hiba. Azt üzenték neki a levelek, hogy itt és most nem szabad William miatt sopánkodnia. Hogy elterelje a figyelmét, beharapta az arcát, aztán a nyelvével tapogatta ki a harapás helyét. Rituális művelet volt, hogy fájdalommal büntette magát.

Körbenézett. Néhány óra alatt felzötyögtek a herefordshire-i dimbes-dombos lapályról a hegyekbe. Már sokkal magasabban voltak, mint az egyhangúan lapos angol földek, alagutakkal átszőtt csapásokon haladtak pirítógyökér- és vadcsipkebogyó-sövények között, hol lefelé, hol felfelé, mind magasabbra. Az jutott eszébe, hogy odalentről szökőárnak tűntek ezek a csúcsok, vagy zöld árnyékot vető, behemót alakoknak makacs felhőkoronájukkal a fejükön. Eleinte megmászhatatlannak látta a hegyeket, most viszont éppen ellaposodott előttük a táj. Szívós pónilovuk fújtatva vitte őket az utolsó darabon, Catherine keménykalapos, dohánytól és a mosakodástól való kóros félelemtől szagló útitársa oda-odacsördített neki az ostorral, közben sűrűn kortyolgatott a butykosából valami szúrós szagú italt.

– Ez nem a régi római út? – érdeklődött Catherine.

– De – érkezett a csikorgó hangú válasz.

Catherine megpróbálta kitalálni, hogy merre járhatnak. Jócskán nyugatra kellett lenniük, valahol a walesi határ közelében, ennél pontosabban nem tudta volna megmondani. Apjának nem tellett rá, hogy kilencéves korán túl is iskolába járassa. Odahaza tanította őt és Emilyt az anyjuk, amíg föl nem emésztette az erejét a betegség, aztán Catherine később, miután ő is férjhez ment, William könyvtárában okosodott tovább. Emlékezett egy térképre, amelyen egy hatalmas földsánc húzódott az Ír-tenger és a Severn között. Ez itt a csaták földje. Talán ez az erdő is létezett már akkoriban. Talán emlékszik is.

Gondolatban felhorkantott. Badarság, nem érdemes a múlton rágódni. Inkább a meséjét gyakorolná.

A neve Catherine Symonds. A keresztnév a sajátja, a családnévre William egyik könyvében bukkant rá. Huszonhét éves. Az ajánlólevele? Hiszen elküldte. Remélhetőleg nem kallódott el. Természetesen, máris intézkedik, és küldet egy másikat. Hetekbe telhet, mire megérkezik a papír, de ha reménybeli munkaadója máskülönben elégedett vele, akkor nincs túl sok értelme csak ezért visszamennie Oxfordshire-be. Rendben van, uram. Máris megteszem a szükséges lépéseket.

Korábban tükör előtt gyakorolt, amíg görcsöt nem kapott az álla.

Egyszerű csel volt. Amikor először formát öltött a fejében az ötlet, még nem hitte volna, hogy beválik, de mindössze öt nappal azután, hogy elküldte a jelentkezését, már meg is jött a válasz Locksley Abbey házvezetőnőjétől. A levélből az derült ki, hogy igencsak elszigetelt helyről van szó. Mrs. Parry tájékoztatta, hogy ő az egyetlen jelentkező, hogy sok-sok kilométerre esik tőlük a legközelebbi nagy ház, s hogy Herefordban fogják várni. Nagyon derék, gondolta. Minél kevesebb az ember, annál kisebb a lelepleződés esélye. Mivel csak néhány nap állt rendelkezésére a nyomai eltüntetésére, kiagyalt egy mesét egy beteges kuzinról, és egy kieső északi vidéket választott a boldogtalan asszony lakóhelyéül, hogy ha senki sem hallana többet Mrs. Catherine Drake-ről, az emberek azt mondják majd: „Úgy hallottam, Yorkshire-be költözött.”

Aggasztóan vékony jégen táncolt. Még ha nem ébreszt is azonmód gyanút, ez csak egypár hétig lesz így, aztán pillanatok alatt meg fog változni a helyzet, amikor nem érkezik meg az ajánlólevele. De legalább kap egy kis haladékot. Rövidke haladék lesz, de talán annyi is elég az igazság felderítéséhez.

Amikor újból megugrott a szekér, a kerekek fölcsapták a sarat a nő szoknyájára. Leveregette, aztán észbe kapott, és a szekér oldalán törölgette le a kesztyűjét, megigazította a sötét haját eltakaró, félrecsúszott főkötőjét, vigyázva, hogy csak az ujjai hegyével érjen hozzá az anyaghoz. Ahogy elfordította a fejét, észrevett egy ösvényt, amely bevezetett a fák közé. Nem tűnt rossz alternatívának, az ő útjuk rémes buckáinál csakis jobb lehetett.

– Nincs itt egy simább út, Mr. Parry? – kérdezte.

Kurta fejrázás.

– Nincs másik út – jelentette ki a kocsis. – Csak a bányaút, amerre a szenet szállítják. Az belefut ebbe.

Catherine nem csak képzelte a férfi rosszallását; a kocsis szája elkeskenyedett, és összevonta szemöldökét a borvirágos orra fölött az út elhagyásának gondolatára.

– Nem is tudtam, hogy vannak errefelé bányák. – Ez megmagyarázta a szagot. Tölgyek, kőrisek és bükkök között zötyögtek eső után, így csak a nedves avar illatát lett volna szabad érezniük, de egy ennél karcosabb szagot is hozott feléjük a szél: talán épp az okozta, hogy egy csapatnyi ember ebben a pillanatban is ásott valahol a föld alatt, pont alattuk. Akaratlanul is elképzelte őket kisebb csoportokba verődve a nyirkos sötétségben, ahogy ütik a sziklát, hogy rég eltemetett dolgokat hozzanak föl a fényre. – És mélyek azok a bányák? – kérdezte.

– Mélyülnek. A gazda azt hiszi, idővel nyereségesek lesznek.

– Maga mást gondol?

A beállt csendben Catherine a kocsisra sandított, látta, hogy milyen komoly képet vág, aztán a férfi így szólt:

– Sir Rowland rám nem hallgat. Lady Anne-re viszont hallgathatna – tette hozzá. – Az ő apjáé a pénz.

– Ki az apja?

– Uriah Caplin. Pamutból lett a vagyona. Krajcároskodó alak – mondta bizalmasan a férfi, Catherine azonban nem igazán értette, mire céloz. A kocsis alighanem rájött, hogy indiszkrét volt, ugyanis egy darabig hallgatott.

– Maga dolgozott valaha a bányában? – kérdezte percekkel később a nő.

A kocsis átköpött a szekér oldala fölött.

– Én ugyan nem. Már a régi gazda idejében is a nagy házban dolgoztam.

– Ki volt a régi gazda?

– Sir Maurice – felelte a férfi, majd hozzátette: – A fiam is szénbányász ám.

Egy fiú. Catherine már látta is a lelki szemével: krumpliorrú, ugyanolyan tagbaszakadt és földhözragadt, mint az apja, piszkos, és fénylik az izzadságtól. Döcögtek tovább. Errefelé sűrűbben álltak a fák, ágaik között átfütyült a szél.

– Az erdő a bányára nőtt rá?

– Mindig is itt volt az erdő – érkezett a válasz.

Elkanyarodtak a szélirányból, és kihajtottak a fák csúcsát bearanyozó napsütésre. Levél se rezdült. Catherine-nek az a különös érzése támadt, hogy az erdő megfigyeli őket, és ez nem volt ínyére. Bárcsak egy elfutó mókus farkának villanása megtörte volna a végtelen zöldet. Aztán, mintha meghallgattattak volna az imái, ugatás hasogatta fel a csendet.

– Ez mi volt? – kérdezte ijedten.

– A gazda kutyái hajtják a vadat – morogta Parry. – Ne menjen a közelükbe, ha jót akar. Mint a farkasok.

Catherine nem szívesen gondolt bele, hogy kutyák erednek a nyomába. Sietett témát váltani.

– Messze vagyunk még? – Újból erőt vett rajta a nyugtalanság, most még jobban, mint először. Nem állt még készen. Nem tudja végrehajtani a tervét.

– Még pár kilométer.

Azon tűnődött, vajon hányszor furikázott már Parry egyedülálló fiatal nőket ugyanezen az útvonalon, a munkaadójáról pletykálkodva, és arra figyelmeztetve őket, hogy óvakodjanak a kutyáktól? Hány nevelőnő fordult már meg Locksley-ban?

– Ismerte az elődömet? – kérdezte. A kocsis értetlenkedni látszott, úgyhogy átfogalmazta a kérdését. – Az előző nevelőnőt.

Parry szürke arca elfelhősödött.

– Ő miért lépett ki? – Óvatosnak kell lennie, még a kocsissal is. Ha valóban az lenne, akinek kiadja magát, akkor nem jutott volna el hozzá Oxfordshire-be a szóbeszéd Emily sorsáról.

Parry válasza nem volt meglepetés a számára, mégis kíméletlenül hangzott.

– Nem lépett ki. Meghalt.

Néhány pillanatig Catherine levegőt is alig kapott. Az ebek is egyre vadabbul, egyre közelebbről csaholtak. Végül kinyögte:

– Szomorú. – Így szokás nyilatkozni idegenek haláláról. Homályosan, kellő együttérzéssel, de szívfájdalom nélkül.

– Szegénykém… – kezdte Parry.

Úgy tűnt, mintha még mondani akarna valamit, ám ekkor barna árnyék vált ki a fák közül úgy ötven méterrel előttük, és átugrott az ösvény fölött. Egy szarvas. Végtelen otthonossággal mozgott, mintha maga az erdő kelt volna életre. Parry felvihogott, komlószagú volt a lehelete.

– Maga is látta? – kérdezte Catherine, de elkésett. Az állat eltűnt, mielőtt befejezhette volna; szíve szerint a szarvassal tartott volna.

Ám arról szó sem lehetett. El kell jutnia az út végére. A másik lehetőség elképzelhetetlen: hogy élete hátralévő részében zakatoló szívvel virrasszon éjszakánként, valami olyasmi után tapogatózva, amire már nem is emlékszik.

Tíz perccel később letértek a régi római útról, és élesen dél felé kanyarodtak. Elúszott a közelükből a kísérteties kutyaugatás, ahogy fölértek a legmagasabb csúcsok alatt elterülő fennsíkra. Az ösvény kanyargóssá vált, benőtte a növényzet. Aztán egy kiáltás hasított bele a csendbe. Valaki visszakiabált, vakkantott egy kutya. Catherine-t félelemmel töltötte el minden, ami arra emlékeztette, hogy mások is vannak a környéken, tehát mégsem olyan elszigetelt a hely, mint gondolta. Bármely találkozás, még a legjelentéktelenebb is növeli a kockázatát annak, hogy lelepleződik.

– Jönnek a bányából – jegyezte meg Parry.

Újabb éles kanyar után keresztúthoz érkeztek. Csermely csörgedezett az út mellett, előrefelé tömött facsoport takarta el az ösvényt. Parry füttyentett a póninak, hogy húzódjon le, és már nyúlt is a butykosért. Két korty között mondta:

– Itt kicsit megállunk. Víz kell a póninak.

Catherine nyugtalan volt, mindene fájt. Ő inkább ment volna tovább. De mindenekelőtt keresni akart egy fatönköt, amely mellé leguggolhat.

– Majd én hozok vizet – ajánlotta. – Adja a vödröt.

Parry a butykosát babrálta. Aztán megmarkolta a nő karját, aki ugyancsak meglepődött, mert mintha félelmet fedezett volna fel a kocsis tekintetében.

– Asszonynak nem szabad egyedül mászkálnia ebben az erdőben – mondta a férfi intő hangon.

Catherine egy pillanatra elbizonytalanodott, aztán kiszabadította a karját.

– Ezek csak fák meg mókusok, Mr. Parry. Ugye, nem gondolja, hogy bajom eshet?

– Nem is az – válaszolta még baljósabb hangon a kocsis. – De anyám élve megnyúzna, ha hagynám, hogy egy hölgy egyedül csámborogjon ezek között a fák között. Mindenféle mendemonda kering az erdőről – tette hozzá. – Maga sem akarna eltévedni benne.

– Miféle mendemondák?

– Az erdő mindig is itt volt – ismételte meg a korábbi állítását a kocsis. – Nem a miénk.

– Az erdő is Sir Rowland tulajdona, vagy nem? – kérdezte Catherine, mintegy mellékesen.

Parry morózusan megrázta a fejét.

– Az csak egy darab papír. Nem birtokolhatunk… – Elhallgatott, majd lemondón így folytatta: – Nem várom el, hogy megértse, mert nem idevalósi. Ha nem itt nőtt föl, nem ismerheti az erdőt. Én… – De többet már nem mondott, csak magába roskadva szorongatta a gyeplőt.

Catherine arra gondolt, a falusi népek babonásak, kísértetekről meg deres fejű erdei emberekről mesélnek egyszerű történeteket, de annyiszor ismételik el ezeket a meséket, és annyit változtatnak rajtuk az évek során, hogy Parry még azt sem tudja megfogalmazni, hogy mitől fél.

– Mindenesetre, én akkor is megyek – zárta le a vitát.

A kocsis nagyot sóhajtott.

– Menjen kicsit lejjebb, folyásirányban. Ott könnyebben be tudja meríteni a vödröt.

Mutatta, hogy merre. Catherine is látta, hogy arrafelé mélyebb a víz, kristálytisztán csobog a kövek fölött. Elég csábítónak tűnt ahhoz, hogy igyék is belőle az ember, csakhogy meglehetősen meredek volt a partfal, épphogy el lehetett érni a víz színét. Akkor is meg kell próbálnia, hiszen szomjas, és egyéb elvégzendő dolga is akad, amihez nincs szükség avatatlan szemekre.

Parry hátradőlt az ülésen, a póni meg közben a gyomokat vette vizsgálat alá tompa fogaival.

– Ne távolodjon el nagyon az ösvénytől.

Catherine válasz nélkül szállt le a szekérről. A csermelyt követve meredekebbnek bizonyult az ösvény, mint gondolta, tele volt göcsörtös gyökerekkel meg elvadult aljnövényzettel, és sárguló kőrislevelek borították. A vödör a lábát verdeste. Elképzelte a súlyát, amikor majd visszafelé jön vele, hegynek föl, és belátta, hogy nem szabad messze mennie. Majdnem letett róla, hogy enged a természet szavának, de szorította a szükség. Hátranézett, és úgy döntött, nem távolodott még el eléggé az úttól, ezért menetelt tovább. Kisvártatva Parry látótávolságon kívül került, és a rozsdás lombok alatti csendben újból gyötörni kezdte Catherine-t a kétség. Mi van akkor, ha szörnyű hibát követ el? Mi van akkor, ha Sir Rowland azonnal átlát a szitán? Mi van akkor – és ez a legrosszabb kilátás –, ha a herefordi embertől jött levelek tartalma megfelel az igazságnak, és semmi szükség nincs erre a színjátékra?

Nem.

Szorosan becsukta a szemét. Kételkedéssel nem megy semmire. Nemsokára már tudni fogja, hogy bevált-e a csel. Addig meg kell őriznie a hidegvérét. Egyébként sem kételkedett igazán egy percig sem. Emily nem vetett volna véget önkezével az életének.

A William halála utáni hetekben, miután már olvasta Emily halotti bizonyítványát, százszor is feltette magának ugyanazt a kérdést. Mint ahogyan most is: miért ilyen biztos a dolgában? Hiszen majd tizenhárom éve látta utoljára a húgát. Ha visszagondolt a gyerekkorukra, a berkshire-i otthonuk képe jelent meg előtte, egy átlagos vidéki városkában éltek, amelynek lakói téglakészítéssel foglalkoztak. Fel tudta idézni a helyi marhapiacot meg a helyi kongregacionalistákat, a kapzsi kereskedőket, apja műtermét és az anyja meleg ölelését. Látta Emilyt is, ezt az indulatos, ravaszdi teremtést, aki hajlamos volt a hirtelen érzelmi kitörésekre. De hiába várta, hogy kitáguljon ez a gyerekkori kép, hogy mélységet és perspektívát kapjon. Töredezettek maradtak az emlékei, az elalvás előtti pillanatokban bukkantak fel egy-egy villanás erejéig, azután tovatűntek. Nem emlékezett rá, hogy miért távolodtak el egymástól a testvérével. Annyi bizonyos, hogy Emily elment. Meghalt az anyjuk, az apjuk meg… Catherine tudta, pontosabban kiderítette, hogyan végezte Gilbert Murphy, de az események sorrendje már nem volt tiszta számára. Valamikor, úgy tizenhat éves kora körül eljött hazulról, és szolgálónak állt. De hogy miért, s hogy Emily ez előtt vagy ez után ment el, azt már nem tudta volna megmondani. Csak annyit tudott, hogy nem hallott többé felőle, és már elkönyvelte magában, hogy eltűnt, aztán megérkeztek a levelek a Lewis, Putnam & Birdtől. Mostanra már Emily arcvonásaira is csak homályosan emlékezett. Catherine olykor a tükör előtt ellépve észrevett egy kifejezést a saját arcán, és arra gondolt, igen! Ő volt pontosan ilyen! Ám ezek csak ritka és futó pillanatok voltak.

Sosem kérdőjelezte meg igazán ezeket a szórványos emlékeket. Feltételezte, hogy minden ember hasonló foghíjakkal él, és bűntudattal, ami együtt jár ezekkel a foghíjakkal, nem is találta őket furcsának, amíg bele nem gondolt néhány olyan apróságba, amiről mit sem tudott: hogy pontosan hová és miért ment el a testvére, s hogy miért nincs meg minden darabja a saját élete kirakósának. Mégis, a zsigereiben érezte, hogy Emily nem ölte volna meg magát. Valaki hazudik Locksley-ban, és Catherine-nek feltett szándéka volt, hogy igazságot szolgáltat.

Egy kisebb szigetecske körül kettévált a csermely. Egyik ága nyugati irányban csordogált tovább a völgy felé. Akár át is ugorhatott volna fölötte, de arrafelé egyenetlenebb volt a talaj, így inkább a másik irányt választotta, és a vöröses levélszőnyegen taposva behatolt a bozótosba. Felzavart egy madarat, csak a vörös faroktollát látta egy pillanatra, ahogy szárnyát verdesve elrepült. Egy robusztus tölgy mellett megállt, és a fájó derekát dögönyözve körbenézett. Az évszakforduló dacára kellően sűrű és oltalmazó volt körülötte a növényzet, úgyhogy lehúzta a fehérneműjét, és fölemelte az alsószoknyáját. Guggolás közben eszébe jutott, hogy Parry hölgynek titulálta. Tévedett.

Csukott szemmel hallgatta a madarak trillázását. Aztán könnyű szellő kerekedett. Teleszívta a tüdejét a friss levegővel. Rendbe szedte az alsóneműjét, és belegázolt a patakba. A lombsátor alól kilépve egy sziklás lejtőn találta magát az erdőszél meg egy meredély között, alant kígyózott az út, amelyen idejöttek. Odaaraszolt a peremhez, és lenézett. Apja tájképei jutottak eszébe a távoli földekről.

Emily hangja csendült fel a fülében – „lapos, mint egy patkány, ha átmegy rajta a bérkocsi”. A máskor oly gyér emlékek most váratlanul kiáradtak, és eszébe idézték a testvére fürge ujjait, ahogy élénk kanárisárga meg mohazöld sávokkal keni össze apjuk unalmas próbálkozásait, élettel telítve meg azt, amit anélkül vittek fel a vászonra. És látta az apját, ahogy italszagúan dülöngél, és úgy tesz, mintha nem venné észre, hogy a változtatások javítottak a festményén, ami őnélküle kelt életre.

Vadludak raja szállt el az erdő felett. A szél elsodorta a rikoltásaikat, és magával vitte Catherine emlékeit is. Sarkon fordult, és kaptatni kezdett az emelkedőn a fák felé, de elcsúszott.

TARTALOM

Első rész

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

Második rész

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Vereckei Andrea

Előkészítés Takács Andrea

Tördelés Lipót Éva

Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cormorant Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License