GION NÁNDOR

Zongora a fehér kastélyból

GION NÁNDOR regényei 6.

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Sorozatszerkesztő: Kurcz Ádám István
Korrektor: Tamás Judit
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Keserü Piroska

© Gion Nándor jogörököse, 2021
© Napkút Kiadó, 2021

ISBN 978 615 6283 77 1

Támogatónk

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap

és a Magyar Művészeti Akadémia

támogatta.

Fényképek egy háborúról

Tél vége felé járunk. Ilyenkor már lucskosak az utak és sárosak a szőlősdombok, nyirkos hideg van odakint, és hideg van a szép tágas irodámban is, de én még ilyen hidegben is szeretek itt üldögélni, talán azért, mert már évtizedek óta igencsak kis lakásban lakom, ahol minduntalan elkeverednek a könyveim és a kézirataim, a szép tágas irodában viszont mindennek megvan a maga helye, meg aztán sokan elférünk itt, hatalmas asztal áll az iroda közepén, nemrégen még mi, okos szerkesztők gyakran körülültük az asztalt és általában okos dolgokat mondtunk egymásnak, de az utóbbi időben, főleg amióta a háború kitört, egyre ritkábban ülünk az asztal mellett, és egyre kevésbé vagyunk okosak, a nagy asztal azonban továbbra is szép és hasznos, sok minden elfér rajta, a kinagyított háborús fényképek is.

Szabó Zoltánnal nézegetjük a kiteregetett háborús fényképeket, és nem tudunk okosakat mondani egymásnak. Szabó Zoltán a világ egyik legjobb és egyik legizgágább fotóriportere, mindig olyan helyeken jár, ahol kellemetlen dolgok történnek, és fényképez rendületlenül, sok drága fényképezőgépet elloptak vagy erőszakkal elszedtek már tőle, de ő mindig szerez újabb fényképezőgépeket, és fotózza a kellemetlen eseményeket, a nagy utcai tüntetésekben is állandóan ott tolongott, még a rendőrségi könnygázbombák sem zavarták, ilyenkor szódabikarbónát nyalogatott, mert szerinte a szódabikarbóna semlegesíti a könnygázt, és amikor arra nyugat felé kitört a háború, természetesen elment a harctérre is, nyakában ott lógtak a fényképezőgépek, talán még szódabikarbónát is rejtegetett a zsebében, de ez nem biztos, a harctéren manapság ritkán robbantanak könnygázbombákat, ott másfajta lövedékeket használnak. Akárhogyan is történt, Szabó Zoltán élve és fényképekkel tért haza a frontról, sőt még jófajta bort is hozott magával, mert arrafelé, ahol most fegyveres emberek lövöldöznek egymásra, évszázadok óta jófajta bor terem, a szőlőskerteket ma már kilyuggatták a tüzérségi lövedékek és egyébként is sár van mindenfelé, de a pincékben még takaros rendben állnak a boroshordók, ezek közül is sokat kilyuggattak már puskagolyókkal és géppisztolyokkal a részeg és hazafias érzelmű egyenruhás emberek, Szabó Zoltán azonban még átmentett hozzánk valamennyit a régi jó borokból, hozott nekem is belőle, most együtt iszogatunk a fényképek fölött, ő nyilván a harctéren is iszogatott, elég gyűrött az arca, fényképei azonban simák és tiszták, jófajta bor kell ahhoz, hogy az ember figyelmesen megszemlélje őket. Szomorúak ezek a fényképek, szürkék és feketék a szétlőtt szőlősdombok, valamikor magam is jártam arrafelé, akkoriban zöld volt ott majdnem minden, és az emberek néha még irodalmunk állapotáról is érdeklődtek, és szakszerűen elmagyarázták a jó borok készítésének módját, a pincék ajtaja előtt ültünk fapadokon vagy fatörzseken, ráláttunk a Dunára, és a jó borok titkait ismerő emberek elmondták, hogy a második világháború végén itt keltek át a dicsőséges, felszabadító hadsereg egységei, szétlőtték a szőlőskerteket és borospincéket, és azóta itt már senki sem kíván ilyenfajta felszabadítást. Most mégis felszabadították őket még egyszer, mondja Szabó Zoltán, valamennyi boruk talán még maradt a domboldalakba vájt pincékben, és valamennyi bor nekünk is jutott, nézegethetjük hát a kinagyított fényképeket. Szomorúak a szétlőtt városokról és falvakról készült fényképek is. Ezeken a városokon és falvakon is átutaztam valamikor, az egyik faluban már alig tudtak magyarul beszélni a magyarok, más falvakban még szépen beszéltek magyarul, az egyik szép város szállodájában nem kaptam szobát, mert ostoba módon nem adtam borravalót a portásnak, de mindezzel együtt szerettem ezt a tájékot, rossz érzés most csak romokat látni, és Szabó Zoltán elbeszélése sem szívderítő a harcvonalról; ő persze olyan messzire ment, amilyen messzire csak mehetett, talán még a szódabikarbónát is elővette, mindenesetre szemtanúja volt, amikor egy helybeli bortermelő, aki nagyon megunta már a felszabadítókat, pisztollyal rohant ki a pincéjéből, a felszabadítók azon nyomban belelőttek vagy három-négy golyót, a bortermelő eldőlt a romok között, élt és vérzett még vagy fél napig, Szabó Zoltán szerette volna lefényképezni és elvinni a mentőkhöz, de ezt természetesen nem engedték meg neki, mert az ellenségnek véreznie és szenvednie kell.

A szegény őslakó elvérzett hát, én meg még fényképet sem láthatok róla, és ekkor eljutunk a Süllő-szigetig. A Süllő-szigeten egyszer jártam, nem tudom pontosan, hogy miért, lehet, hogy azért, mert azt mondták, hogy rendkívül szép hely, és hogy nekem okvetlenül meg kell néznem. Megnéztem. Tényleg szép hely volt. A Duna jobb partjához ragadt egy keskeny bekötőúttal, hatalmas fák zöldelltek mindenfelé, a fák között szorgalmas emberek emeletes faházakat építettek, a faházakban villany világított, hideg és meleg víz folyt a csapokból, a faházak lakói naphosszat a víz mellett üldögéltek és horgásztak, leginkább nemes halakat fogtak ki a Dunából, leginkább süllőket, ezeket esténként nyárson megsütötték, jóízűen elfogyasztották, és jófajta bort ittak utána, a jófajta bort a folyómenti pincékből szerezték be. Kellemes, szép hely volt tehát a Süllő-sziget, igaz, hogy lakóinak békés életét időnként megbolygatták a szárazföldről a keskeny bekötőúton besurranó vaddisznók, melyek hangosan röfögtek és feltúrták a veteményeskerteket, de a sziget lakói összefogtak és baltákkal lecsapták a vaddisznókat, vagy visszaűzték őket a szárazföldi erdőkbe. Ma már nincsenek vaddisznók a szigeten, és régi lakókból is alig maradt ott valaki – mondja Szabó Zoltán. Egyenruhás emberek jöttek oda igen korszerű fegyverekkel, a vaddisznókat lelövöldözték, a békés horgászok meg sürgősen elhagyták faházaikat. Három ősz hajú öregasszony maradt még ott, ők egy nyomorúságos földszintes faházban laknak, ez a leglepusztultabb faház a szigeten, de az öregasszonyok nem akarnak onnan kiköltözni, mert belefáradtak már a költözködésekbe, csöndesen tevékenykednek a házban és a ház körül, az egyik a veteményeskertet gondozza, a másik a ház köré ültetett körtefákat nyesegeti, a harmadik meg leginkább zongorázik egy kopott, lehangolódott zongorán, bent a kis faházban. A minap kézigránátot dobtak a kertjükbe, a kézigránát nagyot robbant, de az öregasszonyok még akkor sem mentek el. Ennyit mond el nekem Szabó Zoltán, többet nem is mondhat el, mert vaddisznó módjára éppen csak besurranhatott a szigetre, a fegyveres hazafiak gyorsan kiebrudalták onnan, egyetlen fényképet készíthetett csupán a három öregasszonyról, pár szót váltott velük, egyikük az én nevemet is említette, talán hallott rólam, vagy talán ismert is valamikor.

Nézem a három ősz hajú öregasszony fényképét, és arra gondolok, hogy talán a Torontál nővérek lehetnek. Ők ismertek engem valamikor kamaszkoromban, és ők tényleg belefáradhattak a költözködésbe. Sokat költözködtek életükben, és mindig rossz időkben költözködtek. Az első, vagy az egyik, meg a második költözködésüknél én is segédkeztem. Akkor is rossz idők jártak. A második világháború véget ért már ugyan, de kegyetlen és rossz idők jártak még, és akkor is mocskos volt a tél vége.

I.

Közeledett a tavasz, a nádvágók levágták a nádat, aztán gyorsan elmentek a jégről, mert a jég olvadni kezdett a folyón, a házakról lecsorgott a hó, latyakosak lettek az utcák, a vetési varjak kirepültek a házak közül a mezőre, egy csúnya tél csúnya végén jártunk, de reméltük, hogy ezután csak szép tavasz következhet, kizöldül majd a letarolt nádas, kivirágoznak a fák, visszatérnek a vándormadarak, és mi hárman: Burai J., Szivel Sanyi és én elhatároztuk, hogy akkor majd szerelmesek leszünk. Azt is tudtuk már, hogy ki kibe lesz szerelmes: Szivel Sanyi Bognár Arankába, mert Bognár Aranka a közelünkben lakott és szorgalmas, talpraesett lány volt, sok kisebb testvérét főleg ő abajgatta, sőt ő gondoskodott Fodó tanár úr pólyás gyermekéről is, amikor Fodó tanár urat otthagyta a felesége, és Szivel Sanyi, aki sok fiútestvérével élt együtt igen elhanyagoltan, már ekkor eltervezte, hogy ha majd, mondjuk, tíz év múlva megnősül, Bognár Arankát fogja feleségül venni, mert ő bizonyára nem hanyagolja el gyermekeiket; én Vitkay Erzsibe akartam szerelmes lenni, aki lapos volt, mint a deszka, de szép arca és derékig érő haja volt, és nekem mindig a szép arcú és hosszú hajú lányok tetszettek; Burai J. pedig az árva, szőke és vérszegény Galac Ibolyát választotta, mert Burai J. mindig megszánta az elesett teremtményeket.

A lányoknak még nem szóltunk, hogy szerelmesek akarunk lenni beléjük, vártuk, hogy kizöldüljön a letarolt nádas, akkor majd szólunk nekik, és később, amikor már egészen szép lesz a tavasz, amikor már meleg lesz a föld és a mezők is zöldek lesznek, megkérjük majd őket, hogy egy este öltözzenek fehér ruhába, és akkor kimegyünk a lóúsztató mögé a folyókanyarhoz, leülünk a víz mellé, hallgatjuk a halak csobogását a vízben és a vízimadarak neszezését a nádasban, és a lányok nagyon szépek lesznek a fehér ruháikban ott a csillagos ég alatt a folyó mellett. Egy pillanatra ugyan felmerült bennünk a kétely, hogy van-e egyáltalán ezeknek a szegény lányoknak fehér ruhájuk, de aztán eszembe jutott, hogy elsőáldozó korukban talpig fehérben láttam őket a templomban, igaz, hogy azokat a ruhákat kinőtték már, de valahogy így okoskodtunk, hogy a régi kis fehér ruhákat is át lehet szabni, és a lányok mindenképpen eljöhetnek velünk egy este a folyókanyarhoz, szépek lesznek, és minden rendben lesz. Mindezt szépen kiterveztük, de közben megérkeztek a Torontál nővérek, és mi hirtelen a Torontál nővérekbe lettünk szerelmesek.

Hans Joachim Schrőder házába költöztek be. Elátkozott nagy ház volt ez. Hans Joachim Schrőder, egy szorgalmas német paraszt építette magának és utódainak, a kertet betelepítette körtefákkal, elég sok földet is szerzett magának, és felnevelt még két derék fiúgyereket is. Aztán jött a háború, a két derék fiú bevonult a győzedelmesen előrenyomuló német hadseregbe, az apjuk talán még büszke is volt rájuk, de később a győzedelmes hadsereg kezdett visszavonulni, annyira visszavonult, hogy Hans Joachim Schrőder rákerült a kitelepítendő németek listájára, akkor már nagyon aggódott a fiaiért, akik valahol Németországban verekedtek reménytelenül, ő meg várta a kitelepítést, de mintha megfeledkeztek volna róla, annyira megfeledkeztek róla, hogy meg is halt a saját szép nagy házában. A szomszédok tisztességgel eltemették a német temetőbe, és még a házát sem rabolták ki, mert alapjában véve kedvelték Hans Joachim Schrődert. A háború csakhamar véget ért, és akkor a Schrőder-házba beköltözött egy Izidor nevű jövevény, aki bizonyára háborús hős volt, mert három pisztolyt is hordott magánál. A ház ekkortájt kezdett igazából elátkozódni. Izidor először is pisztolyaival agyonlövöldözte a körtefákat. Deszkadarabokat szegezett célpontokként a körtefák törzsére és délutánonként azokra lövöldözött, és megölte a körtefákat. Lehet, hogy a fák e nélkül is kipusztultak volna, mert senki sem gondozta őket, de mi meg voltunk győződve, hogy Izidor lövöldözte agyon a körtefákat. És Izidor ott a körtefák alatt agyonlőtte még Tarnóczki Balázst, a dohánycsempészt is. Emiatt sem történt semmi baja, nyilván azért, mert háborús hős volt és talán önvédelemre hivatkozott, pedig neki három pisztolya volt, Tarnóczki Balázsnak meg egy sem, viszont maradt utána négy árva gyerek. A nagydarab sánta Dukay János, aki szintén háborús hős volt rengeteg érdemrenddel, ekkor azt javasolta az embereknek, hogy legyenek módfelett kedvesek Izidorhoz, beszélgessenek vele barátságosan és meséljenek sokat családjukról, gyermekeikről. Az emberek megfogadták Dukay János tanácsát, módfelett kedvesek voltak Izidorhoz, elég sokáig tartott az erőlködésük, de Izidor végül mégiscsak felakasztotta magát. Azt hiszem, senki sem sajnálta, a szomszédok kivágták az agyonlőtt körtefákat, feldarabolták és elvitték tüzelőnek, aztán szép lassan a házat is kirabolták, és senki sem költözött be az elátkozott házba, amelynek gazdája belehalt a fiai miatti aggodalomba, a másik lakója felakasztotta magát, egy embert pedig megöltek a kertjében.