A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tünde Farrand: Wolf Country

Lightning Books Ltd, an imprint of EyeStorm Media, Rickmansworth, 2019

Fordította: Miks-Rédai Viktória

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelte: Kozári Imre

Copyright © 2019 by Tünde Farrand

All rights reserved.

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Borítóterv © Szabó Vince, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-852-5

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Nicknek, szeretettel

Prológus

Akkor kezdődhetett, amikor az én almafám kiterebélyesedett, Sofiáé pedig elszáradt és elpusztult. Sofia talán akkor sejthette meg először, hogy nem tartozik közénk. Apa mindig azt mondogatta, hogy a háború odahaza kezdődik, a családban. Nem ő találta ki: valahol olvashatta, és úgy érezte, muszáj továbbadnia a bölcsességet a lányainak. Húsz évbe telt, hogy megértsem, mit jelent – csak tegnap ébredtem rá, miután letettem a telefont. Egészen másvalaki voltam, mint aki egy perccel korábban felvette. Vajon most mit mondana apa, ha így látna engem – ha így látna minket –, a végső összecsapásra készülve, amely túl fájdalmas lesz, és messze túl egyenlőtlen ahhoz, hogy a család szentélyén belül vívjuk meg?

2050. június 16.

Azelőtt még sohasem voltam egyedül az egysínű állomásán. Különös, megfoghatatlan érzés; fényűző, néma. Mintha saját földterületem lenne.

Az utasváróban üresen várakoznak a kavics alakú ülőkék, a félhomályba burkolózó, lambériás bár hallgat. Orchideaillat csapja meg az orromat, és egy pillanatra elhiszem, hogy valódi.

Tíz perce, amikor a londoni vonat befutott, utastársaim sietve hagyták el az állomást. Kirohantak a térre, meg sem álltak a 19. századi épületben. A legjobb anyagból varrott, jól szabott ruhákat viseltek, vajpuha bőrcipőt, de semmi sem takarhatta el üres tekintetüket, az arcukra száradt szolgaságot. A sötétített üvegű minibuszok sora éhes szájként nyelte el őket. A Tulajdonosok bizonyára jól fizetnek, hogy megérje a hosszú ingázás. És persze a pénzbeli fizetségen túl ott van még a megtiszteltetés is, hogy közvetlenül a Tulajdonosok szolgálatában állhatnak. Ezt a privilégiumot nem lehet pénzben kifejezni.

A tér éppen olyan elhagyott, mint az állomás. A kisvárost átszelő főútról kisebb utcák ágaznak le, eredeti, Viktória korabeli sorházak szegélyezik őket – most hagyományos cukrászdák és teázók működnek bennük. Nem most járok először a metropoliszokon kívül, a csendes nyugalom mégis meglep. Sehol egy lélek, csak én. A turisták általában nem érnek ide tíz előtt.

Tökéletes angol nyári nap van, és bár ettől szinte mindig jobb lesz a kedvem, ma mégsem érzem így. Hogy elüssem az időt, és eltereljem a gondolataimat a rám váró megpróbáltatásról, a reklámokat játszó képernyőket nézem. Egy van balra, egy másik a pályaudvar épületén, egy harmadik az út túloldalán. Mindegyiken ugyanaz a felvétel megy: egy halvány rózsaszín blúzt viselő idős hölgy kényelmesen ül egy Chesterfield karosszékben, mögötte ablak, az elhúzott, virágos függöny mögött lélegzetelállító kilátás tárul fel. Futórózsa kapaszkodik a párkányra, a távolban lankás dombok keltik a földi mennyország illúzióját. A hölgy – orrán aranykeretes szemüveg – közelebb hajol a kamerához. Azt mondja, nem is lehetne boldogabb, és elsorolja, amit a Méltóságházakban lakók általában. Nem akarom nézni, mégsem bírom levenni a szememet a képernyőről. Már egy másik bentlakót mutatnak, egy másik Méltóságházból, és egy harmadikat. A nevek és az arcok változnak, csak a mondanivaló marad ugyanaz.

Ellenőrzöm az időt; elönt az aggodalom, hogy elfeledkeztek rólam, ám akkor hosszú, fekete kocsi áll meg előttem. Az elején RR-embléma és egy szárnyas nőalak apró szobra. A régi rendszerben ezeket az úgynevezett limuzinokat főleg államelnökök és filmsztárok használták. Hízeleg a dolog, és egy kicsit izgatott is vagyok, de azért vannak kételyeim a beszállást illetően. Az archív felvételek a halálos autóbalesetekről, amelyeket a Gömbön lehet látni, mindig megrémítenek.

Utoljára hétéves koromban ültem autóban. Ez még a régi rendszerben volt, amikor mindenkinek lehetett kocsija. Ma már csak a Tulajdonosoknak van; azt mondják, a farkasok miatt kell nekik. Mindenki más számára ott az egysínű.

A sofőr kiszáll, és a napfényben hunyorogva körülnéz. Az ötvenes éveiben jár, a homlokára mély ráncok íródtak. Bizalomgerjesztő típusnak tűnik. Makulátlan fekete öltönye, ahhoz illő kalapja és fehér kesztyűje valósággal sugározza magából a hozzáértést. Mint a kosztümös filmek inasai, ő sem nagyon tudja forgatni a fejét, mintha karót nyelt volna. Udvarias meghajlással köszönt, de nem néz a szemembe. Ha tudná, hogy jobban félek Tulajdonos munkaadójától, mint ő maga; hogy én nem egy másik Tulajdonos vagyok, hanem egy szerencsétlen, aki kétségbeesve igyekszik nem eljátszani az utolsó túlélési esélyét.

– Mrs. Alice Brunelli? – kérdezi. Amikor bólintok, ellenőrzi a kilétemet a személyfonján. Az azonosító fotóm három éve készült; átfut a fejemen, hogy az elmúlt néhány hónap eseményei után hasonlítok-e még arra a fiatal nőre, akinek a haja mézszőke, a bőre porcelánfehér, a mosolya életteli, játékos. Vagy felismerhetetlenné vált az arcom, most, hogy úgy viselem a fájdalmat, mint az antik holmik az évszázadok nyomát?

A férfi újra biccent, és kinyitja nekem az ajtót. Bizonyára élvezettel nézi, amint esetlenül igyekszem bemászni. Az ajtó valahogy útban van. Mindent megteszek, hogy utánozzam a régi filmekben látottakat, és oldalazva üljek be, de közben ne üssem be a fejem, és ne is terüljek el. Visszautasítom a segítségét.

– Kényelmesen ül, asszonyom? – kérdezi, és a hangja most kissé barátságosabb, hiszen rájött, hogy hozzá hasonló halandó vagyok én is.

A jármű koromfekete belsejét halvány, kékes fény világítja meg. A bőr üléshuzat érintése szinte csípi a karomat, hűvöse átszivárog vászonnadrágomon és blúzomon. Az illat egy más világot idéz, a privilégiumokét és a bőségét. Más körülmények között ez izgalommal töltene el, most azonban feszengek. Ez egy idegen világ, idegen és ellenséges.

A limuzin bekanyarodik egy vörös biztonsági kerítés elé. A kapu kinyílik előttünk, majd azonnal be is zárul mögöttünk. Belépünk a hírhedt farkasországba. Kilesek a sötétített ablaküvegen át, hátha megpillanthatok néhány farkast, de aztán eszembe jut, hogy nem szeretik megközelíteni a járműveket.

Ahogy a kisváros elmarad mögöttünk, a táj is megváltozik. Az út emelkedni kezd, és nemsokára felérünk egy domb tetejére. Lenézve rájövök, milyen közel vagyunk a parthoz – mindössze néhány kilométer választ el a láthatáron túlcsorduló ezüstös kékségtől. Ezen nem kellene meglepődnöm: Sofia már gyerekként is vonzódott a tengerhez.

Az autó mozgása szürreálisnak tűnik. Látni a rohanó, kanyarodó, erdősávot átszelő utat olyan, mintha repülnénk. A sebesség azonban nem esik jól, és nehezen állom meg, hogy ne szóljak a sofőrnek: lassítson. Ismét eszembe jutnak a Gömbön látott, összezúzott, véráztatta testek, és egy újabb dokumentumfilm is bevillan, ami arról szólt, mennyi élőhelyet foglaltak el az utak, és milyen katasztrofális hatással voltak a kocsik a környezetre. Éles kanyar következik; belekapaszkodok az ülésbe, aztán megnyomom az interkom bal oldali gombját.

– Kérem, lassítana?

A sofőr a tükörben értetlenül néz vissza rám.

– Nem szoktam hozzá ehhez a sebességhez.

Egy pillanatig úgy tűnik, mondani akar valamit, de aztán ismét megkeményednek a vonásai, és lassít valamelyest. Még mindig nem eléggé, de nem akarom újra megkérni.

– Mikor érünk oda?

– Nagyjából húsz perc múlva, asszonyom.

Megnézem a térképet a személyfonomon, de minden terület, amely a Tulajdonosoké – azaz a vörös kerítésen túl minden – csak egy szürke folt. Minél közelebb érünk a célunkhoz, a szívem annál hevesebben ver. Izzadó tenyerem nyomot hagy a puha bőrülésen.

Hogy juthatott eszembe akár álmomban is, hogy a testvérem majd segít rajtam? Visszagondolok arra az estére, több mint két évtizeddel korábban. Az volt a napja, amikor Sofia és én ellenségekből valami sokkal rosszabbá váltunk – olyasvalamivé, amire nincsenek is szavaim. Akkor láttuk egymást utoljára. Korábban valahányszor eszembe jutott Sofia, elöntött a harag, most azonban rajzanak a kérdések a fejemben. Vajon bánja, ami történt? Gondol még arra a napra?

Ha egyszer-egyszer pár pillanatra elfeledkezem a fájdalomról – általában korán reggel, álom és ébrenlét határán, ahol az elmémet még sűrű, fehér köd borítja –, rajtakapom magam, hogy azon töprengek, neki milyen élete volt az elmúlt húsz évben. Őt is, mint mindnyájunkat, megformálták és meglágyították-e az elkerülhetetlen nehézségek, vagy a vagyon és a státusz védelmet nyújtott-e neki. Tudom, a legtöbb ember számára az idő elsimítja a múlt kátyúit, és rózsaszínre festi a történteket. Nekem azonban nincs ilyen szerencsém.

A kocsi ringása lassan elcsitítja az idegességemet, és az emlékeim felhőjéből felmerül egy másik, még korábbi jelenet. Én csak kilencéves voltam, Sofia tizenkettő.

Egy évvel az új rendszer bevezetése után lehetett, bár az átmenet még korántsem zárult le. Az ilyen óriási léptékű változtatásokhoz évek kellenek, és az ellenzők csak lassítják a folyamatot. Az ellenzők a nyugdíjas lakosság kisebb részét jelentették – azokat, akik elég tehetősek voltak, hogy elkerüljék a borzalmas öregotthonokat. Ők úgy kapaszkodtak a régi, kudarcot vallott rendszerbe, mint a gyerekek a kegyetlen szülőkbe, vagy a Stockholm-szindrómások az elrablóikba. Elvetették az új társadalom eszméjét; sokan el is rejtőztek.

Hatvanas éveinek közepén járó, életörömtől kicsattanó nagyanyánkat megrémítette az új rendszer. Azt mondta, inkább áll a hatóságok elé, de nem hagyja, hogy beültessék neki a nyomkövetőt. A magam részéről izgatott voltam a nyomkövető miatt, Sofia pedig, akit lenyűgözött a tudományos háttere, még inkább, de megértettük a nagyi reakcióját. Ő és a kortársai nagyon más világban nőttek fel. Anya hiába magyarázta számtalanszor, nagyi nem értette, hogy ez mindenki javát szolgálja; hogy ha bármi történne vele, azonnal rátalálnánk. Nagyi kivételével mind belövettük a nyomkövetőt a bal fülünk mögé, a bőr alá az új rendszer hajnalán – önként és dalolva. Csak egy pillanat volt, és máris védve, biztonságban éreztem magam. Még büszke is voltam.

Bemondták a hírekben, hogy a nyomkövetőnek hála, a bűnözőket már órákkal a tettük elkövetése után el is kapták. Ahogy az várható volt, ezután azonnal meredeken zuhanni kezdett a bűncselekmények száma; ez volt, ami megnyert minket az új rendszernek. Nagyit azonban nem. Ő, mivel ingatlantulajdonos volt, ami a korosztályában ritkaságnak számított, még egy tüntetésen is részt vett a Westminster-palota előtt, de feloszlatták őket, és néhány résztvevőt le is tartóztattak. Nagyi is csak a szerencséjének köszönhetően menekült meg. Bemondták a Gömbön is, hogy a hatóságok keresik a bajkeverőket.

Anya kedvesen igyekezett meggyőzni nagyit, hogy csodálatos időskora lenne egy Méltóságházban. Élvezhetné munkás éveinek gyümölcsét, amíg lélekben fel nem készül. Még egy aranybetűkkel nyomott, fényes papíros prospektust is hozott neki, nagyi azonban összetépte. Sofia meg én később órákat szórakoztunk vele, hogy összeillesztgessük a fecniket, miközben elképzeltük magunkat, amint a hatalmas, Viktória korabeli udvarházban királylányokként élünk.

– Szeretem ezt az új rendszert – jelentette ki. Már majdnem helyeseltem, de akkor eszembe jutott nagyi könnyáztatta arca.

– Igen, de szegény nagyi…

– Ne mondd, hogy te nem szeretnél egy ilyen helyre visszavonulni.

– Nem tudom – vontam vállat.

– Akkor hogy akarsz meghalni?

– Erre még sosem gondoltam. Nem akarok meghalni.

– Hercegnő, ez nem akarás kérdése – felelte, én pedig, mint általában, amikor vitába keveredtem vele, teljesen ostobának éreztem magam. Sofia kiváló jegyeket kapott a reáltárgyakból, és megnyert egy országos versenyt. A padláson egy kis helyiségben még egy úgynevezett laboratóriuma is volt. Úgy tervezte, hogy tudós lesz. A magam részéről fiatal felnőtt koromig fogalmam sem volt, mit akarok kezdeni magammal.

Nagyi éppen azelőtt éjjel menekült el az otthonából, hogy a hatóságok elkezdték a kilakoltatásokat. A háza, mint a legtöbb, amely a régi rendszerben épült, nem volt elég szép vagy funkcionális ahhoz, hogy megmaradjon: az egész körzetet szépen újjáépítették a Csúcsfogyasztók részére.

Nagyi hozzánk költözött. Egyetlen bőrönd ruhát hozott, és az esküvői fotóalbumát. Minden mást hátrahagyott. Mi még mindig a régi házunkban éltünk, vártuk, hogy felépüljön a Középfogyasztók számára készülő körzet, ahová majd költözünk. Egyfolytában az új otthonunkról ábrándoztam: anya azt mondta, szebb lesz és kényelmesebb, mint bármi más lakóhely az emberiség történetében. Alig vártuk a vadonatúj ikerházfelet, amit megkapunk majd, amint felépül.

Apa megpróbálta elmagyarázni nekem és Sofiának, úgy, hogy meg is értsük, miért omlott össze a régi világ. Már kilencévesen is felfogtam, hogy az öregek és betegek túl nagy terhet jelentettek a szociális rendszer számára, és emiatt szegényedett el a keményen dolgozó többség. Még ma is emlékszem, micsoda izgalommal várta mindenki az ingyenes lakhatást; mindenhonnan erről hallottunk, idegenek borultak egymás nyakába az utcán, felnőtt férfiak sírtak örömükben, amiért a gazdasági és lakhatási válságot végleg felszámolták. Cserébe nem kellett mást tennünk, csak fogyasztani.

A régi rendszerben szerencsésnek számítottunk, mert apa örökölt egy házat, de amikor meglátogattam néhány barátomat, láttam, micsoda szegénységben élnek: két, három család egyetlen házban, anyák a gyerekeikkel apró, közös fürdőszobás garzonokban. A tehetős nonprofit személyektől eltekintve, amilyen nagyi is volt, mindenki ujjongva örült az új rendszernek. A dolgozó réteg legnagyobb része, a korábbi lakbérrabszolgák, most dicsérték az újjáélesztett nagyvárosokban az ajándékba kapott, biztos munkát és lakhatást. A nyugdíjasok kiszabadultak az öregotthonok embertelen körülményei közül, ahol addig állatokként tartották őket – akár tízet is bezsúfoltak egy szobába, két, húggyal és hányással átitatott matracra, a személyzet pedig éheztette, verte őket. A rendszerváltás után sosem tapasztalt, gyönyörű életet élhettek a frissen kialakított Méltóságházakban.

Nagyi visszautasította, hogy nonprofit személynek nevezzék, hiába biztosítottuk újra és újra, hogy mi így is szeretjük. Két napja volt velünk, Sofia laboratóriumában, amikor a hatóságok megjelentek, és utána kérdezősködtek. Aznap este tényleg elment hazulról, más nonprofit személyekkel találkozott. Felkértek, hogy szóljunk, ha visszajön, udvariasan megköszönték, aztán elmentek.

Anya és apa persze tudták, hogy a nagyi félelmei tökéletesen megalapozatlanok. Mind tudtuk. Különösmód mégsem bírtuk rávenni magunkat, hogy feladjuk. Amikor a szemébe néztünk, nagyon is valódi rettegést láttunk. Azt hiszem, olyasmi lehetett ez, mint amikor az ember a kezébe vesz egy kismadarat. Ő tudja, hogy nem fogja bántani, a madár azonban nem. Kilencévesen tanultam meg, mi a félelem valódi ereje.

Készen álltunk rá, hogy megvédjük nagyit, ha kell, de a hatóság emberei nem tértek vissza. Reménykedtünk, hogy elfeledkeztek róla. Esténként, iskola után kártyáztunk, vagy együtt vacsoráztunk. Mindent megtettünk, hogy boldoggá tegyük, ő mégis folyton azt mondogatta, hogy börtönben érzi magát. Egyszer, a konyhában, amikor nagyi nem hallhatta, anya azt mondta apának, hogy nagyi nem igazán rab, csakis a saját félelmeinek rabja. Aznap este megkérdeztem Sofiát, mit jelent az, hogy valaki a saját félelmeinek rabja.

– Úgysem értenéd – felelte. – De azt megmondhatom, hogy sokkal rosszabb, mintha igazi börtönben lennél.

Nagyi talán két hónapja élhetett velünk, amikor egy délután visszajöttek a hatóság emberei. Három fiatal, női tisztviselő érkezett – kedvesek, halk szavúak –, és az udvarias köszönés után egyenesen felmentek a szobájába. Én mozdulni is alig bírtam: a lépcsőfordulóban rejtőztem el, amikor a küszöbön állva nagyira mosolyogtak. Nagyi fehérre sápadt, de a félelme alaptalannak bizonyult, mert a nők megértők voltak. A vezetőjük, egy törékeny, szívarcú asszony, leült mellé az ágyra, és türelmesen elmagyarázta neki, miért jöttek.

– Mrs. King, az ön saját érdeke, hogy meghozza a döntését. Együttműködik, hogy megváltsa a Lakhatási Jogát, mint mindenki más, vagy bevonul a Méltóságházba. Teljességgel önön múlik. Örömmel jelentem, hogy épp nemrég készült el egy kényelmes kisfogyasztói körzet, ahol egy aranyos kis garzon Lakhatási Joga kifejezetten elérhető. Biztosra veszem, hogy a családja támogatásával még csodálatos éveket tölthet el ott, mielőtt visszavonulna. Még dolgozhatna is, részmunkaidőben.

Nagyi ezt hallva csaknem felrobbant.

– Mit képzel? Végigdolgoztam az egész életemet! Negyven évig fizettem a rendes nyugdíjjárulékot! Saját házunk volt. Adják vissza a nyugdíjamat és az otthonomat!

– Sajnálom, hogy a helyzet ennyire felzaklatja, Mrs. King – válaszolta a vezető tisztviselő, a hangjában őszinte aggodalommal. – Ön is, mint a korosztályában olyan sokan, képtelen megérteni… és ezért nem is hibáztatom önöket, de annak az időnek vége. Most egy új, fenntarthatóbb rendszerben élünk. Kérdezzen bármit, amit csak szeretne. Azért vagyunk itt, hogy segítsünk meghozni a helyes döntést.

– Nem akarok lakásban élni. A kormányzat nem fog kárpótolni, amiért elvették az otthonomat?

– Drága Mrs. King – felelte a tisztviselő türelmesen –, ha mindenkit kárpótolnánk, nem maradna erőforrásunk a szép új társadalmunk számára. Ugyanoda jutnánk, ahonnan elindultunk. Ezt bizonyára nem akarja.

– Dehogynem akarom. Éppen úgy akarom, ahogy rég volt.

A nő sóhajtott, és összenézett velünk.

– Hogy mondhatja, hogy úgy akarja, ahogy rég volt? Mrs. King, az igaz, hogy ön nagyon szerencsés volt a régi rendszerben, de bizonyára tisztában volt vele, hogy a többség mennyire szenvedett. Az emberek nem élhettek tisztességes életet, az állam csődbe ment, mert gondoskodni akart az idősekről, a munkanélküliekről és a betegekről. Gondoljon a családja jövőjére. Gondoljon az unokáira! – Azzal felém és Sofia felé biccentett.

Nagyi láthatóan összezavarodott, de még mindig nem bírt dönteni.

A tisztviselő ekkor egy táskából elővett egy vaskos, műanyag pisztolyra emlékeztető tárgyat. Nagyi azt kiabálta, hogy a közelébe se menjen azzal a dologgal. Oda akartam futni hozzá, átölelni, és megmondani neki, hogy a nyomkövető nem is fáj, de apa gyengéden visszatartott. Anya azt kérte, hadd váltson néhány szót nagyival négyszemközt, úgyhogy otthagytuk őket a tetőtérben.

Amíg a nappaliban vártunk, a tisztek levetítettek nekünk egy rövidfilmet, amelyet kifejezetten családoknak készítettek. A felvételen először elmagyarázták, mit jelent az ismeretlentől való félelem, és azt is, hogy ez a félelem, mint minden más állapotromlás, csak rosszabbodik a kor előrehaladtával. Megtudtuk, mi történik az idősödő emberi testtel és aggyal. A felénél az egyik tisztviselő szólt nekem és Sofiának, hogy forduljunk el, mert a következő képek felzaklathatnak minket. Engedelmeskedtem, de Sofia nem: ő érdeklődve nézte a sok, saját mocskában heverő, magatehetetlen, félmeztelen százévest. Tudom, mert amikor apa nem figyelt, én is visszanéztem egy pillanatra.

– Nem hagyjuk, hogy az állatok szenvedjenek. Miért hagynánk a saját szüleinket szenvedni?

A felvétel során többször is elhangzott ez a mondat. A szívem összeszorult a kíntól, mert arra gondoltam, mi vár nemsokára nagyi öregedő testére.

– Milyen korban szokott beállni? – kérdezte Sofia.

– Sosem lehet biztosan megmondani, de a hatvanadik életév után jelentősen rosszabbá válik.

Nagyi is annyi idős, gondoltam.

– És a leromlás fokozatos, vagy hirtelen következik be? – tudakolta Sofia.

A nőt láthatóan meglepte, hogy egy tizenkét éves ilyen szavakat használ. Apára pillantott.

– Sofia a mi kis tudósunk, nagy tervekkel, igaz? – Apu megveregette Sofia vállát, ő pedig ragyogott, mint az ékkövek, majd magyarázni kezdte, hogy reméli, ő majd felfedezi az öregedés ellenszerét. Égni kezdett a gyomrom.

Nagyi végül döntött: hosszas vita után vonakodva beleegyezett, hogy beköltözik egy Méltóságházba. Azonnal indulnia kellett, ezért a tisztviselők felajánlották, hogy a helikopterükön elvisznek egy közeli Méltóságházba, a KÖNY12-es körzetben. Az utakat ekkor már átalakították sétányokká és bicikliutakká, de az egysínű még nem volt készen.

Lenyűgöző volt a magasból lenézni az alattunk elterülő Londonra. A városunk, az egész országhoz, sőt, az egész világhoz hasonlóan, teljes átalakuláson ment át. Még mindig a mi szeretett városunk volt – a Big Ben büszkén magasodott a Westminster-palota mellett, a Temzén hajók úsztak a Tower Bridge felé, és a távolban a Szent Pál-székesegyház fenséges kupolája domborodott. A régi világ hamvaiból azonban már kinőni készült az új. A levegőből láttuk az egymásnak hátat fordító sorházak keskeny utcáit – maga volt a káosz. Néhány kilométerrel odébb az új rendszer látomása már anyagi formát öltött: ott széles, fákkal szegélyezett sétányok mellett futott a bicikliút és az egysínű vasút vágánya. Ámulva néztük az első egysínűt, amelyet megpillantottunk: csillogó, vörös kígyó volt, az eredetileg Disneylandben használt modellek javított kiadása.

– Nem rossz, de nekem jobb ötleteim vannak – jelentette ki Sofia.

Bár nem vallotta volna be, én láttam rajta, hogy lenyűgözi az elé táruló kép. Tágra nyílt szemmel itta be a látványt.

– Azok ott a Kisfogyasztók házai – mutatott a hat- és nyolcemeletes, terrakotta- és magnóliaszínű, erkélyekkel pettyezett tömbökre. – A miénk sokkal jobb lesz. A Középfogyasztók rendes házat kapnak, kerttel.

– És ha én lakást akarok?

– Buta vagy, már nem lakásnak hívják őket, hanem lakosztályoknak!

– Rendben, szóval mi van, ha egy Középfogyasztó lakosztályt akar?

– Kaphat azt is. Négyemeletes épületekben, amelyekhez külön tetőkert, belső játszótér és úszómedence is tartozik.

Fogalmam sem volt, honnan szedte Sofia ezt a rengeteg információt, de később kiderült, hogy igaza volt. Apu ikerházat igényelt, szép elő- és hátsó kerttel, az új iskolánkhoz közel, és pontosan azt is kaptunk.

Sofia az ablakhoz nyomta az orrát, a lehelete párafoltot hagyott az üvegen. Hosszan figyeltem: csodáltam az arcát, egyenes orrát, amit úgy irigyeltem, mandulavágású szemét, és az arcát keretező hosszú, sötét haját. Makulátlan, világos bőrén egyetlen foltot sem ejtett a nap. Elbűvölten nézett valamit a távolban: követtem a tekintetét egy karcsú, hófehér, ablaktalan felhőkarcolóig. Még csak félig volt kész, de máris uralta a város látképét, mint egy őrtorony.

– Az mi? – kérdeztem lenyűgözve.

– A Primavera Klub. A Tulajdonosok játszótere. Tök jó, nem?

– Mi van ott?

– Fogalmam sincs – vont vállat.

A gyerekkorunkra visszatekintve, ez azon kevés dolgok egyike volt, amelyről beismerte, hogy nem tudja.

– A Tulajdonosok kikapcsolódni járnak oda – folytatta aztán, már magabiztosabban –, a felelősségteljes munkájuk elvégzése után.

– Milyen munkájuk van?

– Mindenféle. Új városok felépítése, a vidék felügyelete, és ami a legfontosabb, minket is meg kell védeniük a farkasoktól.

A farkasok említésére megborzongtam.

Bár az utazás remek kaland volt, alig vártam, hogy megérkezzünk. Éreztem, hogy nagyi máris megbánta a döntését. Igyekezett le sem nézni az új Londonra, de amikor lelkendezve oda-odamutattunk valamire, félelemmel teli undorral ő is odapillantott. Reméltem, hogy ha végre megérkezünk, és meglátja a Méltóságház csodálatos épületét és kertjét, megnyugszik. Komolyan nézett maga elé, aztán hirtelen felénk fordult.

– Lányok, ti egyetértetek azzal a nővel?

– Miben, nagyi? – kérdeztem.

– Hogy önző vagyok, amiért a régi rendszert akarom visszakapni.

– Jaj, anyu! – Anya megveregette a kezét. – Ne foglalkozz azzal a nővel. Mi vagyunk a te családod, mi szeretünk téged. Mindannyian megértjük, milyen nehéz elfogadni a változást.

Sofia meg én egyszerre bólintottunk, és édesen rámosolyogtunk.

– Én… szeretlek benneteket, lányok – válaszolta nagyi komolyan. – És a legkevésbé sem akarom, hogy másképp gondoljátok.

Anya felnevetett, és magához ölelte nagyit.

– Helyes döntést hoztál, csak ez számít.

– Ti ketten tényleg nagyon akarjátok ezt az új rendszert, igaz? – kérdezte komoran. A hangjában különös lemondás csengett.

Megérkeztünk a Méltóságház fölé. A tekintélyes, Viktória korabeli téglaépület gyönyörű volt a varázslatos kert közepén, a dús lombú fák között. Még nagyi is lenézett kíváncsiságában, és amikor leszállás után elbúcsúztunk, már nyugodtabb volt. Amit láttunk – a kertek, a hall, a szalon, ahol elköszöntünk nagyitól, mielőtt elvezették volna –, mindannyiunkat lenyűgözött. Alig vártam, hogy visszatérjünk meglátogatni, és meghallgathassam, mi minden történt vele.

Hazafelé mind hallgattunk. Anya nagyon igyekezett titokban törölgetni a szemét. Amikor nagyi bátorító, mégis erőltetett mosollyal még utoljára visszanézett ránk a szalon ajtajából, ráébredtünk, hogy többé nem lesz része az életünknek. Ránk telepedett a veszteség érzése, amíg anya meg nem törte, és rá nem vett minket Sofiával, hogy gondoljunk ki valami különleges ajándékot nagyi számára, amit a legközelebbi látogatásunkkor elvihetünk neki. Sofia nem nagyon figyelt, inkább az alattunk elterülő új Londont csodálta, de nekem tetszett a gondolat. Azt mondtam, csináltassunk személyre szabott babákat, amelyek hasonlítanak ránk, így majd úgy érezheti, hogy mindig vele vagyunk. Anyának nagyon tetszett az ötlet, és amint hazaértünk, meg is rendelte a babákat.

Apa azonban nem bírt szabadulni a gondolattól, hogy a hatóság emberei miért indultak meg azonnal a padlásra, Sofia laborjába – honnan tudták, hogy nagyi ott van.

– Most már nem számít – jelentette ki anya, miközben feltálalta a tésztát.

– Hogyne számítana – ellenkezett apa, és nem nyúlt a villájáért. – Ha megfigyelnek minket a saját otthonunkban, bejelentést teszek.

Sofiára néztem, aki a személyfonján böngészett, és egyáltalán nem érdekelte a beszélgetés. Anya lecsapta az asztalra a sajtreszelőt.

– Ben, szerintem túlreagálod. Anya most már biztonságban van, hagyjuk a témát, és együnk inkább.

Apa nem felelt; végtelenül hosszúnak tűnő ideig csak nézett maga elé, és amikor végre megszólalt, a hangja szokatlanul halk volt.

– Nem csak arról van szó, hogy keressük meg a poloskákat, Evelyn. Ha tényleg figyelnek minket, a dolog komolyabb, mint gondoltam. És ez az új rendszer veszélyesebb, mint amilyennek az elmondásuk alapján tűnik.

A mondataitól végigfutott a hideg a hátamon.

– Nincsenek semmiféle poloskák – közölte Sofia, fel sem nézve a személyfonjáról. – Én jelentettem fel a nagyit.

A szavaitól mindannyian ledöbbentünk. Ránéztünk.

– Mit mondtál? – kérdezte apa.

– Én jelentettem fel a hatóságoknak. Ami azt illeti, nem is értem, mi tartott nekik ilyen sokáig. Már két hónapja tettem. – Felpillantott. – Most mit néztek így rám? Kijátszotta a rendszert. Ilyesmiért bárkit feljelentenék.

Anya tekintetében valami különöset láttam, mintha kalapáccsal ütötték volna fejbe, de megpróbálná eltitkolni a fájdalmat. Apa hitetlenkedve nézett Sofiára, aztán anyára, aztán ismét Sofiára. Azt hiszem, aznap este végleg eltört benne valami.

Nagyi sajnos nem érezte jól magát a Méltóságházban. Ki akart járni, hogy a megszokott dolgait csinálja, például böngésszen a helyi bolhapiacon vagy felgyalogoljon a dombokra a barátaival. A tény, hogy a fizikai állapota hamarosan leromlik, láthatóan nem zavarta: erősködött, hogy még vagy húsz évig teljes életet élhetne. Voltak percek, amikor csaknem hittem is neki, és összezavarodtam, de aztán az iskolai órarendembe bekerültek az állampolgári ismeretek, és ott elmagyarázták, hogy az ember természetes reakciója az öregedéssel szembeni ellenállás. Számos példát mutattak a régi rendszerből olyan öregekről, akik nem vették tudomásul az állapotuk romlását, és végül még a társadalomra is veszélyessé váltak. Az egyikük szinte vakon vezette a kocsiját, és elgázolt egy iskoláscsoportot. Miután ezt meghallottam, már megértettem, hogy mindannyiunk, de főleg nagyi számára a legjobb lesz, ha elfogadja az új rendszert, és megpróbálja élvezni is a neki felajánlott luxusidőskort.

Csakhogy amikor anyával és apával meglátogattuk a Méltóságházban, öregnek és soványnak tűnt. Észrevettem azt is, mennyire igyekszik titkolni a keze remegését. Azt mondta, megszervezte a bentlakók egy kis csoportjával, hogy a helyzetük elleni tiltakozásként írjanak a miniszterelnöknek és néhány fontos tévés személyiségnek. De végül nem maradt ideje, hogy megvalósítsa a tervét.

Alig két héttel a beköltözése után sürgős telefonhívást kaptunk, hogy menjünk a Méltóságházba. Ott tudtunkra adták, hogy nagyinál súlyos, előrehaladott rákot diagnosztizáltak, ő pedig azonnali eutanáziát kérelmezett. Már a testét is elhamvasztották.

Mélységesen megdöbbentünk. Tudtuk, hogy sosem tenne ilyesmit, úgy nem, hogy előtte el sem búcsúzott tőlünk. Bemutatták az orvosi eredményeit, és részletesen elmagyarázták a betegségét. Végül megnéztük a búcsúvideóját: karosszékben ült, és mosolygott. Elköszönt tőlünk, és azt mondta, ez a kívánsága. El akarta kerülni a rákkal járó fájdalmakat. Reménykedett, hogy így megkímél minket a nyűgtől és a szívfájdalomtól.

A nevét ezüsttáblácskára vésték, és felhelyezték a Méltóságház emlékfalára. Más nem is maradt utána, mindössze a bőröndje és az esküvői fényképalbuma. A gyász virágait csak a fal előtt tehettük le. Sofia sosem kérte, hogy velünk jöhessen, de úgy sejtettem, apa akkor sem hozta volna magával, ha megkéri.

Amióta fény derült Sofia árulására, apa óvatosabb volt a jelenlétében. Sőt néha nem is egyszerűen óvatos – megesküdtem volna, hogy félt.

A limuzin lassít: felkapaszkodunk egy meredek dombon. Már látom a vénséges háztetőn nyújtózó tucatnyi kéményt a magas fák között. Az épület egy előkelő, Viktória korabeli kúria. A messze elnyúló birtokon hófehér helikopter áll a leszállótéren. Az egészből még ekkora távolságból is sugárzik Sofia arroganciája, luxus iránti megszállottsága. Megborzongok. Nem fog nekem segíteni.

Apa nincs itt, hogy figyelmeztesse: a háború a családban kezdődik, és hogy én – hiába a bénító két évtized, amíg nem találkoztunk – még mindig a családtagja vagyok. Kizárólag azért egyezett bele a találkozóba, mert meg akar alázni. Meghallgat majd, hadd kezdjek bizakodni, aztán a következő pillanatban az arcomba nevet. Felemlegeti a múltat, okolni kezd a napért, amikor elváltunk, és elfogadhatatlan dolgokat vágtam a fejéhez. Vissza akarok menni Londonba. Előrehajolok, megpróbálom megformálni a szavakat, hogy megkérjem a sofőrt, álljon meg, és forduljon vissza. Még nem késő.

Ekkor azonban átveszi az uralmat a túlélési ösztönöm; felmerül előttem Philip képe, és elszégyellem magam a pillanatnyi elgyengülésem miatt. Készen állok rá, hogy szembenézzek a sorsommal, ha van remény, akármilyen csekély is. Ma felemelkedem, vagy elbukom.

Hét héttel korábban

Első könyv

Egy

Már május van, a kedvenc hónapom, mégsem a parkban sétálgatok, hanem itthon ülök. Fulladozom a lakosztályban, ugyanakkor képtelen vagyok kimozdulni. A hírekben hallom, hogy a Paradicsom bevásárlóközpont készen áll az újranyitásra. Tégláról téglára építették újra, abban a reményben, hogy az emberek elfelejtik: alig öt hónapja robbantották fel.

A riporter a tetőkertben áll, mögötte többtucatnyi vásárló integet. Vállig érő haját lobogtatja a szél, vízhatlan kabátját felfújja – egészen olyan benyomást kelt, mint egy űrben lebegő asztronauta. Diadalt sugározva ismételgeti, hogy nagyobb és szebb, akár valami mantrát.

Egy éve még én lettem volna az első, aki belép az épületbe, alig várva, hogy felfedezzem a kincsesbarlangot. Az új énemet nem is érdekelhetné kevésbé. Az idő csapdájába estem, folyton újraélem karácsony másnapját, amikor Philip nem jött haza a munkából. Ez öt hónapja volt, már a csúcsfogyasztói szint határán álltunk, és családot akartunk alapítani… Mostanra nemcsak ő tűnt el, hanem – mint azt hamarosan felfedeztem – a jelentős megtakarítás is a bankszámlájáról.

Kikapcsolom a Gömböt, és odalépek a kedvenc helyemre, az ablakhoz. Több időt szoktam itt tölteni, mint amennyi egészséges lenne: figyelem a belső kertben az embereket. A középfogyasztói közösség életének kötelező elemei: szépen nyírt pázsit barbecue-sütővel, a jobb sarokban fűtött medence, kanyargós, virágokkal szegélyezett sétaút a szökőkutak körül – mind arra szolgál, hogy kellemesebben érezzük tőle magunkat, de engem csak kínzó magány tölt el tőlük. A szokás mégis túl erős, hogy levessem. Rossz időben vagy éjjel, ha az udvar üres, a tekintetem sokszor a szemközti lakosztályok ablakára vándorol, és tovább marad ott, mint szabad volna.

Ma reggel újra elmentem a rendőrségre. Mostanra már mindenki ismer ott. Vajon mit gondolnak valójában az együttérző mosolyok mögött?

– Csak az idejét vesztegeti – mondta az ügyintéző. – Manapság, ilyen fejlett technológiai háttérrel, ki lehetne halottabb, mint aki hivatalosan is halott?

Alighanem őrültnek vélnek. Néha félek tőle, hogy igazuk van. A bolond remény, hogy Philip még él, csak a szenvedésemet hosszabbítja meg, konzerválja, amíg a testem részévé válik, végleg a csontjaimba szivárog.

Munkába menet, a csúcsforgalomban, levegőért kapkodva a zsúfolt egysínűn, a tanári szobában, miközben a munkatársaim pletykálnak, én csak Philipre gondolok. Akkor is velem van, amikor hazafelé leszállok az egysínűről, és megveszem gyors, magányos vacsorám hozzávalóit. Akárhová megyek, nem bírom megállni, hogy ne keressem a szemét az ismeretlen arcok tömegében.

Februárban megkaptam a kilakoltatási végzést. Megdöbbentett, bár tudtam, egy nap át kell majd költöznöm egy egyszemélyes lakosztályba. A tanácsnál úgy tettem, mintha nem látnám a sorban állók rettegő arcát, azokét, akiket Kisfogyasztóvá minősítettek le. Azt ismételgettem magamnak, hogy lehetne rosszabb is. Én is lehetnék egy közülük. A tanácsi hivatalnok szavai együttérzők voltak, de formálisak.

– A férje már nem jön vissza. Egy friss házaspárnak szüksége van a lakosztályára, Mrs. Brunelli. Három napon belül ki kell költöznie. – Leolvasta a személyfonomat, aztán begépelt valamit a számítógépébe. – Meg is van – jelentette ki. – Mostantól beléphet az új otthonába. Ne aggódjon, éppen olyan kellemes, mint az eddigi, és a mérete is tökéletes egy személy számára. – Elbűvölően rám mosolygott. Válaszolni akartam, de nem forgott a nyelvem. – A régi otthonához tartozó belépési kódot hamarosan deaktiváljuk. Az ön érdeke, hogy minden tulajdonát olyan hamar átjuttassa, ahogy csak lehet.

Újabb bátorító mosoly; ha barátok vagyunk, megölelt volna. Úgy mentem haza, mint egy felhúzott robot: összemosódtak körülöttem a fagyos utcán járkáló emberek.

Tudtam, hogy az ügyintézőnek igaza volt. Ha egy ember nyomkövetője kikapcsol, akkor csak három, egyaránt reménytelen eset lehetséges. A Méltóságházak lakóiból eltávolítják, alig látható nyomot hagyva a bal fülük mögött. Ugyanez történik azokkal a szerencsétlenekkel is, akik nem érik el a Méltóságházhoz szükséges szintet, akiket arra kényszerítenek, hogy kivonuljanak a társadalomból, és a Zónába lökik őket, hogy ott várják be a nyomorult véget, amelyet vagy az éhezés hoz el számukra, vagy más hasonló elesettek támadása. A harmadik lehetőség az, hogy már halottak. Ha az élő test energiája nem táplálja tovább, a nyomkövető kikapcsol.

A szellő gyengéden lebegteti a muszlinfüggönyt. Jobban szeretek elrejtőzni mögötte: ha már leskelődök, szívesebben teszem titokban. A lenti játszótér egyre érdekesebb lesz, most, hogy a családok befejezték a vasárnapi ebédet, és lassan kijönnek, hogy lemozogják. Az jut eszembe, hogy ha születtek volna gyerekeink, fiúk lettek volna vagy lányok? Valamiért mindig azt hittem, hogy az első lány lesz. Vajon most mivel játszana? Talán a kis körhintán ülne? Vagy kalandvágyóbb lenne, és felmászna a műfára? Fel-felpillantana az ablakunkra, hogy integessen és kiabáljon: Szia, anyu!

Egyre többen vannak odalent. Csak a nonprofit gyerekek elzárt, kisebb játszótere üres, mint általában. Az apák a hintában ülő csemetéiket figyelik, az anyák a pezsgőfürdőbe süllyednek, csak a csuklójuk van a víz felett – az a csuklójuk, amelyiken a személyfont hordják. Arról jóformán soha nem veszik le a szemüket. Én másmilyen anya lettem volna. Figyelmesebb, kevésbé üresfejű. Most azonban csak ennyi maradt nekem: fentről nézni őket, miközben a könnyű függöny az orromat csiklandozza.

Mostanában mindig találtam valami kifogást, ha a barátaim szülinapi buliba vagy hétvégi vásárolgatásra hívtak egy másik városba. Szép lassan elmaradtak a hívások. A munkahelyemen még köszönnek, megkérdezik, hogy vagyok, de ennél több már csak ritkán történik. Alig tudom elviselni a többi embert magam körül.

Belefáradva a családi jelenetekbe, inkább átnézek a szemközti lakosztályba. Az ott élő nő mindig az erkélyén olvas – a mai nap sem kivétel. Fiatal és szép. Sosem csinál mást, csak olvas, vagy az udvaron, vagy az erkélyén, egy narancsszínű függőágyban. Eleinte még töprengtem, hogyan lehet képes megváltani a Lakhatási Jogát. Már nem gondolkozom ezen – már tudom a választ.

Felmerül bennem a kérdés, Philip mit szólna hozzá, főleg, hogy az utóbbi időben egyre kiábrándultabban állt a világhoz. Azt szokta mondani, hogy csak a hülyék olvasnak regényeket: a gyengék, az alkalmatlanok, akik inkább elmenekülnek a valóság elől, ahelyett hogy szembenéznének vele. Úgy tűnt, elfelejtette azokat az évekkel korábbi időket, amikor még együtt olvastunk, összeölelkezve: az egyik hangosan olvasott, a másik behunyt szemmel hallgatta. Aztán cseréltünk.

Madeirai nászutunkon egyszer váratlanul – az öböl türkizkék vizén siklottunk egy bérelt hajóban – azt mondta, a könyvek kaput nyitnak más dimenziókba.

– Amint elkezdünk olvasni, kinyílik a kapu, és a másik világ magába szív.

– Néha arra vágyom, hogy egyszerűen becsukhassam azt a kaput, és a másik világban ragadhassak – válaszoltam tréfálkozva, de Philip komoly maradt.

– Akkor elválnánk egymástól.

– Vagy mindketten odaát maradhatnánk – nevettem. Az édes szél az arcomba csapott, hátrafújta a hajamat, és a szívem majdnem szétrepedt a boldogságtól.

Ahol most csapdába estem, az nem egy képzeletbeli dimenzió, hanem ez a kegyetlen, hideg, félelmetes világ. És ami még rosszabb, egyedül maradtam. Mindenki eltűnt, aki fontos volt számomra. Nem tudhatjuk előre, hogyan érint majd minket a szüleink halála, de tanúsíthatom, hogy a felnőtt árva sem szenved kevésbé, mint a gyermek. Anya és apa álmaimban sokszor visszatérnek, néha lidércnyomásokat hoznak. Anyát látom, amint valaki fölé hajolva kuporog – apa az, arccal lefelé hever. Anya felsikolt, és ilyenkor mindig felébredek. Úszom a verejtékben, a szívem zakatol. Szerencsére ez az álom csak ritkán látogat meg. Általában úgy látom őket, ahogy igazából utoljára találkoztunk, azon a négy évvel ezelőtti őszi napon, amikor véget ért a méltóságházi tartózkodásuk. Én a főépület előtti padon maradtam. Apa nem akarta, hogy elkísérjem őket az M szárny bejáratához. Azt mondták, készen állnak rá, hogy elmenjenek. Felszegték a fejüket, de nem eresztették el egymás kezét, mintha az egyetlen biztos dologba kapaszkodnának. Álmomban is így látom őket, ahogy távolodnak tőlem, kéz a kézben, és minél messzebb jutnak, annál fényesebben ragyognak, végül gyémántfényű csillaggá válnak.

Szellő csap be az ablakon: a kicsi nappali gyorsan áthűl. A régi otthonunkban, ha napfényre vágytam, kiülhettem a saját tetőteraszunkra. Nagyon sok mindent nem tudtam áthozni a régi lakosztályból, például Philip szobabiciklijét sem. Talán jobb is, hogy nem kell látnom itt porosodni.

Amikor az órára nézek, a gyomrom összeszorul. Percről percre közeledik a holnap, a rettegett hétfő, amikor a munka rémálma újrakezdődik.

Leo Sullivan, az igazgató pénteken behívatott az irodájába. Számítottam rá, mert korábban nem vettem észre, hogy három gyerek nem jött vissza az osztályába a szünet után. A biztonsági őrök sem találták őket, és be kellett szólniuk a rendőrségre, hogy keressenek rá a nyomkövetőikre. Rövid ideig attól tartottak, hogy megismétlődnek a korábbi sorozatos gyerekrablások – mindenkinek ez jutott először eszébe –, de szerencsére nem erről volt szó. A gyerekek a közeli bevásárlóközpontba mentek lógni. Leo, az eszményi családapa, aki mindennap frissen keményített inget vesz fel, és családi fényképekkel rakja tele az asztalát, már az előző hetekben figyelmeztetett, hogy kérjek segítséget. Azt hittem, semmi új nem kerül szóba, most azonban keményebb hangot ütött meg.

– Ami ma a nyolcadik évfolyamon történt, három büntetőpontodba fog kerülni.

– Sajnálom, Leo.

– Ezekkel együtt már tizenháromnál tartasz.

– Az lehetetlen! – Hitetlenkedve néztem rá, de ő a képernyőre bökött, hadd lássam én is. Nem lehet igaz! Szeptemberben, az iskolaév kezdetén még csak öt pontom volt, az is évek alatt gyűlt össze.

– Nézd, Alice, én nem akarok pálcát törni feletted. Mi több, mélységesen együttérzek. De ha a szülők feljelentik az iskolát, nem te kerülsz bajba, hanem én.

– Tényleg nagyon sajnálom. Mostanában… nem vagyok jól.

– Tudom.

– De azt nem tudod, micsoda erőfeszítés reggelente kikelni az ágyból, hogy mennyire szenvedek a legegyszerűbb feladatokkal is.

– Be kell vallanom neked valamit, de maradjon köztünk. – Leo hangja barátságossá halkult. – A feleségemet szklerózis multiplexszel diagnosztizálták. – Még jobban lehalkította a hangját, bár senki sem volt ott rajtunk kívül. – Az állapota egyre romlik. Úgy tűnik, nem lesz képes megváltani a Lakhatási Jogát. Nem engedhetem meg magamnak, hogy elveszítsem a hitelességemet a munkakörömben.

Úgy hangzott, mintha könyörögne nekem, hogy szedjem össze magam.

– Megértem – válaszoltam. – Semmiképpen nem akarlak bajba keverni.

– Akkor vegyél igénybe valamilyen segítséget.

– Még ha meg is engedhetném magamnak a terápiát, akkor sem kapnék ott választ a kérdéseimre.

Leo megígérte, hogy utánanéz, mit tehetne. Amikor délután újra beszéltünk, adott egy listát néhány krízistanácsadóról, akiket a tanács ingyen bocsát az emberek rendelkezésére. Azonnal be is jelentkeztem. Az oldal azt javasolta, hogy addig is kérjek további segítséget a Minidokitól.

Már megint a Minidoki! Az ég szerelmére, ez nem egy sima influenza vagy fertőzés – hogyan érthetné meg egy program, min megyek keresztül?

Lehúzom a rolót, mintha ez a pajzsom lehetne a kinti világgal szemben. Holnap kezdődik az iskola. A tizenhárom büntetőpontommal veszedelmesen közel vagyok a húszas határhoz, ami felfüggesztést jelent. Nem engedhetek meg magamnak még egy hibát. Az asztalon heverő személyfonomra sandítok, játszadozom a gondolattal. Valami oknál fogva sosem vonzott az ötlet, hogy a Minidokit használjam lelki problémák esetén. De mi baj lehet? Mint mindenki más, úgyis fizetek érte. A csúcstechnológiás egészségügyi szolgáltatás havi előfizetési díj ellenében mindenki számára éjjel-nappal elérhető. Gyerek voltam még, amikor a régi rendszer összeomlott, úgyhogy csak homályos emlékeim vannak arról, milyen orvoshoz menni. Anya azonban sokszor emlegette, milyen rettenetes volt órákig várni egy szűk, rosszul megvilágított helyiségben, a többi beteggel, nagyrészt gyerekekkel és idősekkel.

Felveszem a személyfonomat, és behívom a Minidokit. Őszülő, fehér köpenyes férfi köszönt.

– Jó napot, Alice!

Dr. Grahamként mutatkozik be. A modora profi, csak hanglejtése monotonitása árulja el, hogy nem élő ember. Néhány mondatban megpróbálom elmagyarázni, mi a problémám, mire pontosító kérdéseket tesz fel. Megméri a vérnyomásomat és más biológiai funkcióimat. Rövid várakozási idő után megszületik az eredmény: depresszió és közepes mértékű kimerültség. Négy különböző gyógyszert is ajánl, de nem bírom rávenni magam, hogy elolvassam a hosszas leírásokat, úgyhogy hagyom, hadd válasszon a Minidoki. A program választ, én fizetek. Végül újra dr. Graham jelenik meg a képernyőn.

– A gyógyszere két órán belül megérkezik. A javulást elősegítendő azt javaslom, hogy hallgasson nyugtató hatású klasszikus zenét. Kérem, nézze meg a Gömbön az elérhető lehetőségeket. Minden jót, Alice, köszönjük, hogy használta a Minidokit!

Amikor a Gömb bekapcsol, a 3D-s kivetített alakzat a mennyezetről ereszkedik alá. Zenei módba kapcsolom, és beírom Johann Sebastian Bach nevét. Apa sokszor játszott nekünk zenét kiskorunkban, úgyhogy a legtöbb mai emberrel ellentétben sok nagy zeneszerzőt ismerek. Ez is olyasmi volt, ami összekötött minket Philippel. Ebből a szempontból ritkaságnak, rendellenességnek számítottunk.

Karácsony másnapján

Christine, a szomszédunk kidugta a fejét a tetőterasz ajtaján, de amint lenézett, vágott egy grimaszt, és visszavonult a nappaliba. Ezt szórakoztatónak találtam, de nem voltam olyan kegyetlen, mint a férje, Paul, aki addig tolta a terasz széle felé, amíg Christine arca halottfehérre sápadt, és a Paul karját markoló ujjai vörös nyomokat hagytak maguk után. Christine tériszonya megakadályozta benne, hogy csatlakozzon hozzám. Tisztában voltam ezzel: ezért jöttem ki. Álltam a szabadban, élveztem a friss levegőt, közben a jeges korlátra könyököltem, úgy próbáltam kiverni Christine szavait a fejemből.

– Tegnap láttam a Gömbön egy beszélgetős műsort az olyan nőkről, akiknek nincs gyerekük – mondta az előző este, és máris tudtam, hogy nem akarom hallani, ami ezután jön.

– Na és?

– A felmérés szerint kilencvenöt százalékuk megbánta, hogy nem alapítottak családot, mielőtt túl késő lett volna. – Jelentőségteljes pillantást vetett rám. Nagyot nyeltem.

– Mit akarsz ezzel mondani, Christine?

– Semmit. Tényleg. Semmi baj, ha nem akarsz beszélni róla. – A hangja megtelt kíváncsisággal, a szeme izgatottan kikerekedett, mintha azt várná, hogy panaszkodni kezdek, ahogy egyszer, egy gyenge pillanatomban megtettem, arról, hogy Philip nem akar gyereket.

A teraszon állva mély lélegzetet vettem, és emlékeztettem magam, hogy a jövőben ne bízzak meg Christine-ben.

Még csak délután két óra volt; az utca némán aludt a szűz hó vastag takarója alatt. Messze, a háztetőkön túl, a London Eye lassan, méltóságteljesen fordult körbe, az üléseiről apró lábak lógtak ki. Az új, hatalmas óriáskereket nemrég állították fel a régi, fülkés helyén. A fogyasztóknak mindig újabb élmények kellenek. Most ott ültek ég és föld között, fedél és védelem nélkül. Már a látványtól is kirázott a hideg. Inkább úgy fordultam, hogy eltakarja előlem a szemközti tető.

Christine hozzám hasonlóan a kéthetes téli szünidőt élvezte, amire a nem tanárok olyan irigyek – ők sosem tapasztalják meg, milyen ólmos lassúság uralja el az ember agyát a tanteremben töltött hónapok után, sosem érzik a bénító stresszt délutánonként, miközben arra várnak, hogy a diákoktól beérkező népszerűségi szavazatok eredményei felbukkanjanak a képernyőiken. Szorosabban húztam össze magamon a kabátomat. A hideg mart, de még több időre volt szükségem egyedül. Ez is tipikusan olyan pillanat volt, amikor azt gondoltam, jó lenne dohányozni. Kellemes érzés lenne lefoglalni a kezemet, és füstkarikákat eregetni a hidegbe.

Különleges karácsony volt, Christine-nel izgatottan vártuk. Megvitattuk, Philip vajon meggondolja-e magát, és mond-e beszédet mint a Paradicsom-projekt vezető építésze, és ha igen, hogy néz majd ki a tévében a fehér selyemingben, amit erre az alkalomra vettem neki. Az ing jól kiemelte délies arcszínét. Titokban reméltem, hogy a beszéd mellett dönt, és az országban mindenki láthatja majd, milyen jóképű és okos, én pedig szétrobbanok a büszkeségtől.

Tíz némán töltött perc után bementem. A sült zöldségek és a fenyő elkeveredő illata megcsapta az orromat. Christine úgy terült el a kanapénkon, mintha otthon lenne. A kedvenc műsorát nézte, amelyikben egy híresség felajánlja az egyik imádott ruháját egy jótékonysági árverésre. Csak éppen ez nem akármilyen árverés: ez lényegében csata. A tíz nőnek, aki vállalja, hogy megfizeti a legmagasabb árat a ruháért, meg kell küzdenie érte. A szó szoros értelmében. Először meg kell keresniük a becsomagolt ruhát, amelyet a sétány egy lezárt részén rejtenek el. A helyszíni drukkerek és a közvetítést nézők számára azonban akkor kezdődik az igazi szórakozás, amikor a csomag előkerül. A versenyzők mindenféle megszorítás nélkül küzdhetnek, akár foggal-körömmel is. A helyszínen több mentőhelikopter is várakozik azokra a nőkre, akiknek a fogai a leggyengébbnek, a körmei a legrövidebbnek bizonyulnak. Christine hangosan szurkolt az egyiküknek, én igyekeztem nem is nézni a műsort.

Még mindig két óra volt hátra a Paradicsom megnyitójáig, és Christine fecsegése már kezdett fárasztani. Nagyszerű bevásárlótárs volt, de közeli barátnak nem neveztem volna. Vártam a másnapi vásárlókörutunkat: már reggel hétkor odaérünk majd a Paradicsomba. Az első ezer vásárló egy ingyenes e-bőröndöt kap majd, az oldalán a Magánparadicsom felirattal. Úgy terveztük, egész nap maradunk, és a napot a tetőn lévő, forgó vendéglőben elköltött vacsorával koronázzuk meg. Új minivonatokat is indítanak, hogy a vásárlók azokon járhassák be a központot. Tudtam, rengeteg pénzt fogunk elkölteni: a Paradicsom egy csúcsfogyasztói körzetben állt, a Csúcsfogyasztók terepe volt, és azoké, akik közéjük akartak kerülni. Általában nem szoktam túllépni a költségvetési keretemet, de Christine meggyőzött, hogy a szokatlanul nehéz iskolai félév után megérdemlem.

Christine-nel viszonylag kevés dologról lehetett beszélgetni: az érdeklődési köre a vásárlással kezdődött, és ugyanitt ért véget. Örültem, amikor talált magának egy filmet, és nézni kezdte: bugyuta romantikus vígjáték volt, nem is igazán vicces, de legalább elhallgattatta. Elszunyókáltam, bár a közvetítésben vihogó emberek hangja és Christine közbeszúrt megjegyzései mindig visszarántottak az ébrenlétbe.

– Szóval, az apósod tényleg a Zónában él? Vagy ez csak vicc volt?

Christine hangja a kanapé másik végéből jött. Lenémította a Gömböt. Meglepett, hogy szokásos utálkozása nélkül említette a Zónát, a London keleti peremén leválasztott, elhagyott területet, ahol régen a legrosszabb nyomornegyedek álltak. Az új rendszer hajnalán épített, magas betonfal választja el a város többi részétől. Senkiföldje ez, az egyetlen környék, ahol az élet még mindig nyomorúságos, a halál pedig lassú és keserves. A bűnözőket küldik oda, és azokat a nonprofit személyeket, akik kevesebb mint tíz évig voltak aktív fogyasztók, ezért nem szereztek jogot a Méltóságházakra.

– Philip mostanában nem nagyon viccelődik – válaszoltam –, és nem hiszem, hogy éppen az apjával tenne kivételt. Igen, Antonio évek óta ott él.

– Hogy lehet még mindig életben?

– Elfoglalt egy nagy házat, és megalapított egy önfenntartó közösséget. Mostanra már nagyjából harmincan lehetnek.

– Önfenntartó? – Christine felhorkant. – Ha mi nem nyújtanánk nekik ingyenes vízszolgáltatást, egyetlen napot sem élnének túl.

Christine józanon rendes volt, de most láttam, hogy már rendesen a pohár fenekére nézett. A nálam sokkal kevésbé megbocsátó Philip azt mondta volna, hogy ilyen a valódi személyisége, amelyet az alkohol felszabadított a gátlások alól. Most már én is kezdtem így látni.

– Ne érts félre – tette hozzá leereszkedőn. – Fenntartások nélkül támogatom, hogy a Zóna lakosai ingyenvíz-szolgáltatást kapjanak.

Biccentettem, félmosolyt erőltettem az arcomra.

– A páncélozott buszok olyan biztonságosak, ahogy mondják? – kérdezte rövid szünet után. – Arra gondoltam, Paul születésnapjára különleges ajándékként megszervezhetnék egy odautat. Mindketten halálosan kíváncsiak vagyunk rá, mi lehet ott. De mi lesz, ha, tudod, a bandák megtámadják a buszt?

– A Zóna nem játszótér, Christine. A legtöbben csak muszájból mennek oda. Meg akarnak bizonyosodni róla, hogy a szeretteik jól vannak.

Christine forgatta egy kicsit természetellenesen kék szemét.

– Úgy értem, amennyire lehet – tettem hozzá. – Mi is ezért járunk csak a Látogatóközpontba. Évek óta nem jártunk a Zóna mélyén.

És nem is tervezek visszatérni, tettem hozzá magamban. Igen: szerencsések voltunk, hogy semmi sem történt, amikor Philippel legutóbb meglátogattuk Antoniót. Egy olyan helyen azonban, amit elhagyott a civilizáció, ahol ember embernek farkasa, akármi bekövetkezhetett volna.

– Vagy ez, vagy a vörös szőnyeges séta Cannes-ban. – Christine hangja rántott vissza a nappalinkba. – Azt hiszem, döntöttem is. Helló, Cannes! Onnan legalább garantáltan egy darabban térünk vissza.

Ettünk, beszélgettünk, és listát írtunk arról, mit csinálunk másnap a Paradicsomban. Néhány perccel négy óra előtt letelepedtünk, hogy megnézzük az élő közvetítést.

– Már megbocsáss, de Philip egy nagy marha, ha nem tartja meg a beszédét. Pontosan mi a baja? – kérdezte Christine.

– Bonyolult. A terület, ahol a Paradicsom áll, régen a Zóna része volt.

– És?

– Százakat lakoltattak ki, hogy helyet csináljanak az új csúcsfogyasztói körzetnek.

– Tudom, hetekig tele voltak vele a hírek. Még mindig nem értem, mi ezzel a baj – fintorgott.

– Biztosan hallottad, hogy a kilakoltatottak nagy része halálra fagyott az utcákon. Másokat a bandák öltek meg.

– Jaj, a pletykák! – Újra a szemét forgatta. – Úgy értem, nézd meg a Zónát, még így is hatalmas. Ha a felét vettük volna el, még akkor is több ezren férnének el ott. Akik meghaltak, azok is találhattak volna valami menedéket, ha igazán akarnak.

– Philip apja szerint nem pletyka volt. Ő is megpróbált megmenteni…

– Szóval, mi baja van?

– Nem akarja a nevét adni egy olyan projekthez, ami a rossz helyzetben lévőktől vesz el, hogy azoknak adja, akik már amúgy is gazdagok.

– Az ég szerelmére, akkor ne is együnk egy jót, mert vannak a világban, akik éheznek?

– Nem egészen ezt…

– Elfogadta a felkérést, nem? És a pénzt meg a presztízst, ami vele járt. – Christine átható pillantást vetett rám.

– Hát, őszintén szólva…

– Elfogadta vagy sem?

– Nem volt más választása, de…

– Képmutatás, férfi a neved! – Christine eltúlzottan felnyögött, és mielőtt felelhettem volna, témát váltott. – Holnap bulizzunk egy nagyot. Alig várom!

A jó szomszédságra való tekintettel nem feleltem semmit. Christine felhangosította a Gömböt. A bemondó, egy túlságosan is izgatott szőke nő, fehér bundát viselt: jól illett az ünnepi háttérhez. A hőmérséklet fagypont alatt maradt, de azért százak gyűltek össze a helyszínen kántálva, ujjongva, a máris megszerzett Magánparadicsom e-bőröndjeikkel. Egy pillanatra olyannak tűntek, mint egy jól felszerelt, vérszomjas hadsereg, amely egyre közeledik.

A bemondó közvetlenül a vezérigazgató után lépett az épületbe. A főfolyosó mennyezetéről csillogó karácsonyfák és aranyszárnyú angyalok függtek. A tömeg irányíthatatlanná vált: beözönlöttek, mint a hangyák, miniatűr fekete figurák hulláma a csillogó, fehér padlón. A tetőteraszon a tanácsi vezetők mellett hírességek és politikusok álltak pezsgőspoharakkal a kezükben, és csevegtek, a hátuk mögött pedig London gyönyörű városképe terült el. Megpróbáltam felfedezni az arcok között Philipet, de a kamera túl gyorsan pásztázott.

Reméltem, hogy idejében elindult az irodájából, hogy meg tudja tartani a beszédét. A tehetségével elérheti, hogy néhány éven belül előléptessék, hírességek építésze legyen, és még több különleges épületet tervezzen. Végre Csúcsfogyasztókká válhatnánk.

Miután összeházasodtunk, időnként átugrottunk a csúcsfogyasztói körzetekbe. Szerettük a fasorokban álló villákat és a különleges boltokat. Engem mindig is a hatalmas terek nyűgöztek le igazán, és emlékeztem, mit mondott apa az igazi földterület értékéről még gyerekkoromban. Nem tagadtam, hogy jó volna valami hasonló helyen élni. Philip azonban vonakodott, még azután is, hogy elfogadta a Paradicsom-szerződést, és a Csúcsfogyasztóvá válás lehetősége karnyújtásnyira került. Mindig is taszította a gondolat, hogy haszontalan holmikra költsön, aztán eldobja őket, csak azért, hogy Csúcsfogyasztó lehessen és maradhasson. Felvetettem, hogy néhány hónapra kipróbálhatnánk, mint valamiféle vakációt, élveznénk a luxust, amíg tart, aztán boldogan visszatérnénk a rendes középfogyasztói életünkbe. De végül nem tettük.