Karl Ove Knausgård

Hajnalcsillag

– részlet –

Fordította Kúnos László

Fordította és a jegyzeteket írta
KÚNOS LÁSZLÓ

A kötetben szereplő zsoltárokat fordította
NÁDASDY ÁDÁM

A fordítás az alábbi kiadásból készült
Karl Ove Knausgård: Morgenstjernen
Forlaget Oktober, Oslo, 2021

A könyv fordítását támogatta a NORLA

Copyright © Karl Ove Knausgård, 2020
All rights reserved
Hungarian translation © Kúnos László, 2023

Michalnak

Azokban a napokban keresik az emberek a halált,
de nem találják, és vágynak meghalni,
de fut előlük a halál.

Első nap

Arne

A váratlanul felmerülő gondolatot, hogy a fiúk bent alszanak mögöttem a házban, miközben a tengerre leszáll az éjszaka, olyan barátságosnak és békésnek éreztem, hogy amikor felötlött bennem, nem akartam elengedni, megpróbáltam visszatartani, és megérteni, mi benne a jó.

Néhány órával ezelőtt együtt vetettük ki a hálót, a kezük még bizonyára sós a tengervíztől. Kizárt dolog, hogy azóta megmosták volna, hiszen nem mondtam nekik, hogy mossák meg. Az ébrenlét és az álom közötti átmenetet szeretik a lehető legrövidebbre fogni: lecibálják magukról a ruháikat, bebújnak a paplan alá, lehunyják a szemüket, és még a lámpát sem oltják le, ha közben nem állok elő a követeléseimmel, hogy előbb mossanak fogat, mossák meg az arcukat, és szépen összehajtogatva tegyék a székre a ruháikat.

Ma este nem mondtam nekik semmit, ők meg, mint két nyúlánk, sima bőrű állat, egyszerűen becsusszantak az ágyukba.

Nem ez volt azonban, amire jó volt gondolni.

Hanem a sötétségre, ami tőlük függetlenül ereszkedett le a tengerre. Hogy miközben alszanak, a fény elszivárog a fák közül az erdőből, aztán a rövid ideig tartó halvány derengés után az ég is elsötétül, és egyedül csak az öböl víztükrén kísértetiesen tükröződő hold fénye világítja be a tájat.

Igen, erre.

Hogy semmi nem szűnik meg teljesen, hogy minden folytatódik, a nappalból éjszaka lesz, az éjszakából nappal, a nyár után ősz jön, az ősz után tél, napra nap, évre év, és hogy ennek ők is a részesei, most, ebben a pillanatban is, amikor mélyen alszanak az ágyukban. Mintha a világ szoba volna, ahova immár ők is beléptek.

A sötétségben a fák koronája fölött idelátszottak a túloldalról az árbócok csúcsán pislákoló vörös jelzőfények. Alattuk pedig a kabinablakok fényei. Ittam egy korty bort, és megrázogattam az üveget, mert a sötétben nem láttam, mennyi van még benne. Nagyjából félig volt.

Kicsi koromban a július volt a kedvenc hónapom. Nem csoda, hiszen a hosszú nappalok, a sok fény és a nagy meleg miatt ez a leggyermekibb és legegyszerűbb hónap. Amikor tinédzser lettem, az őszt szerettem legjobban, a sötétséget és az esőt, talán azért, mert komolysággal ruházta fel az életet, amit romantikusnak tartottam, méltónak magamhoz. A kisgyerekkor a szaladgálásról, a puszta létezésről szólt, az ifjúkor a halál különös édességének felfedezéséről.

Most az augusztus a legkedvesebb hónapom. Ebben sincs semmi különös: az életutam felénél járok, a múló időnek abban a szakaszában, amikor a dolgok kiteljesednek, amikor a bőség lassú növekedése stagnálni kezd, épp mielőtt megindul a kiürülés és a fogyatkozás hasonlóképp lassú folyamata.

Ó, te meleg, sötétlő augusztus, az édes szilvák és fakuló pázsitok hónapja! Ó, augusztus, a halálra szánt pillangók, az édességtől tébolyult darazsak hónapja!

A szél felfelé kúszott a lejtőn, hamarabb hallottam a hangját, mint ahogy éreztem a bőrömön, aztán a fa lombja egy pillanatig megreszketett fölöttem, majd újra elcsendesedett. Mintha alvó ember lett volna, aki régóta fekszik mozdulatlanul, és hirtelen megfordul. Aztán nyugodtan alszik tovább.

Lent a sziklaháton feltűnt egy ember. Az árnyékszerű alakot onnan, ahol ültem, nem lehetett azonosítani, de tudtam, hogy Tove az. Átvágott az enyhén lejtős, simára kopott sziklaháton, fellépett a stégre, onnan pedig a felfelé vezető ösvényen folytatta útját. Nem sokkal ezután már hallottam a lépteit a kert alatt húzódó füves domboldalról.

Mozdulatlanul ültem. Ha figyel, láthatja, hogy itt vagyok, de már napok óta nem figyelt semmire.

– Arne? – kérdezte, és megállt. – Itt vagy?

– Itt vagyok – feleltem. – Itt ülök az asztalnál.

– A sötétben üldögélsz? Nem gyújtanád meg a lámpát?

– Meggyújthatom – mondtam, és az öngyújtómmal meggyújtottam az asztalon álló viharlámpát. A kanóc erős, tiszta lánggal égett, és a lámpa meglepően világos fénykört rajzolt az esti félhomályba.

– Leülök egy kicsit – mondta Tove.

– Helyes – mondtam. – Kérsz egy kis bort?

– Van itt pohár?

– Nem, itt nincs.

– Mindegy, nem fontos – mondta Tove, és leült a fonott székbe az asztal túloldalán. Sort volt rajta, rövid top, a lábán térdig érő gumicsizma.

Mindig is telt arca puffadt volt a gyógyszerektől.

– Én azért iszom egy kicsit – mondtam, és öntöttem a poharamba. – Jót sétáltál?

– Igen. Támadt is egy ötletem közben. Ezért siettem vissza.

Felállt.

– Mindjárt neki is látok.

– Mihez?

– Egy képsorozathoz.

– De már majdnem tizenegy van – mondtam. – Aludnod is kéne egy kicsit.

– Alhatok, ha már meghaltam – felelte Tove. – Ez fontos! Holnap elviheted valahova a fiúkat, hiszen szabadságon vagy. Elmehettek horgászni, vagy valami hasonlót csinálni.

A fenébe is, egyszer végre mással is törődhetnél, nem mindig csak magaddal, gondoltam, és néztem a távolban, az árbócok csúcsán pislákoló vörös fényeket.

– Éppenséggel elmehetünk – mondtam.

– Nagyszerű – mondta Tove.

Követtem a tekintetemmel, amíg átment a kert végében lévő fehér vendégházba. Amikor bent meggyújtotta a lámpát, az ablakok sárgás fénnyel váltak ki a ház előtt álló fák és bokrok sötétlő tömegéből.

A következő pillanatban Tove újból kijött. Van benne valami kislányos, gondoltam, ahogy jön-megy a sortjában és a csupasz lábán lötyögő túlméretezett gumicsizmájában. Az erős felsőtestére simuló top és az elgyötört, befelé forduló tekintet között olyan ellentét feszült, hogy hirtelen megsajnáltam.

– Láttam három tarisznyarákot lent az erdőben – mondta, és megállt az asztal előtt. – Elfelejtettem mondani, amikor visszajöttem.

– Nyilván a sirályok pottyantották oda őket – mondtam.

– De éltek – mondta Tove. – Másztak a földön az erdőben.

– Biztos vagy benne? Mármint abban, hogy rákok voltak? Nem valamilyen hasonló kis állat?

– Természetesen biztos vagyok benne – felelte. – Csak arra gondoltam, neked is tudnod kell róla.

Megfordult, visszament a házba, becsukta maga mögött az ajtót. Nemsokára zene hallatszott a szobájából.

Kitöltöttem a maradék bort, azon gondolkodtam, lefeküdjek-e, vagy üldögéljek még egy darabig itt kint. Ha kint maradok, fel kell vennem egy pulóvert.

Tove néhány napja felhangolt állapotban van. A tünetek mindig ugyanazok. Elkezd e-maileket írni, telefonálgat, hosszú beszámolókat tesz fel a Facebookra, és hirtelen mindenféle feladatot meg akar oldani, amik voltaképpen nem valódi feladatok, legalábbis nem megfogható dolgok, mint például rendbe rakni a házat, vagy kitartóan dolgozni valamin. Az is a tünetei közé tartozott, hogy nagyon figyelmetlen lett. Nyitott ajtónál ült a vécén, bömböltette a rádiót, nem gondolt másokra, és ha vacsorát készített, csatatérré változtatta a konyhát.

Bármit csinált, rettenetesen felidegesített. Ha végre van ereje, miért nem olyasmire használja, ami mindenkinek jó? De közben együtt is éreztem vele, olyan volt, mint egy elveszett kislány, aki azt mondogatja magának, hogy minden rendben van.

Na de tarisznyarák az erdőben? Mi lehetett az? Miféle állatot láthatott, amelyről azt hihette, hogy rák? Vagy csak képzelődött?

Mosolyogva álltam fel. Felhajtottam a maradék bort, aztán fogtam az üveget és a poharat, és bementem a házba. A nappali meleg megrekedt a szobákban, a meleg levegő körbevette az arcomat és a csupasz karomat, olyan érzés volt, mintha fürdővízbe merültem volna. A felkapcsolt lámpák, a nagy világosság is fokozta bennem az érzést, hogy hirtelen másik közegbe kerültem.

Az üres üveget betettem a többi közé a mosogatószekrény aljába, egy pillanatig azt fontolgattam, hogy berakom mindet egy szatyorba, és kiviszem a kocsiba, hogy másnap elvihessem a szelektív hulladékgyűjtőbe, mert hirtelen arra gondoltam, mi van, ha valaki meglátja, mennyi üveg gyűlt itt össze, de aztán rájöttem, hogy nincs értelme most összeszedni őket, este tizenegykor, hiszen megtehetem ugyanezt holnap is, úgyhogy kiöblítettem a csap alatt a borospoharat, a talpáról az ujjammal dörzsöltem le a piszkot, aztán szárazra töröltem a konyharuhával, és feltettem a mosogató fölötti nyitott polcra.

Ezzel megvolnánk.

Egy egészen apró pók ereszkedett lefelé a polcról a fonalán. Akkora volt, mint egy kenyérmorzsa, de látszott rajta, hogy pontosan tudja, mit akar. Nagyjából húsz centivel a mosogató fölött megállt, és himbálni kezdte magát a levegőben.

Ekkor valahol a házban becsapódott egy ablak, többször egymás után. Bementem a fürdőszobába, mintha onnan jött volna a hang. Az ablak valóban nyitva volt, és ide-oda lengett az erősödő szélben. Most épp kívülről nekiütődött a falnak, az ablaknyílást takaró függöny pedig vadul lobogott a szélben. Félrehúztam a függönyt, becsuktam az ablakot, azután odaálltam a tükör elé, és elkezdtem mosni a fogamat. Önkéntelen mozdulattal felhúztam a pólómat, és néztem a hasamat, amellyel egy ideje már nem tudtam azonosulni; ez már nem annak az embernek a hasa, akinek gondoltam magamat. Hiányzott belőlem az akarat, hogy megszabaduljak tőle, mert bár naponta többször is eszembe jutott, hogy le kéne fogynom, hogy el kellene kezdenem futni és úszni, soha nem tudtam rászánni magam, hogy belefogjak. A kérdés tehát az volt, lehet-e valami jót kihozni belőle.

A legnagyobb hiba az lett volna, ha megpróbálom elrejteni a zsírpárnát, ha nagy méretű ingekben és bő nadrágokban járok, abban a hitben, hogy amíg nem domborodik ki a ruhán a hasam, senki nem veszi észre. Ez esetben mindenki egy kövér embert látott volna, aki szégyelli a kövérségét. De a kövérségnél is rosszabb, hogy valamilyen kínosan személyes és intim dolog vált volna láthatóvá.

Kiköptem a habot a mosdóba, kiöblítettem a számat a csapból szürcsölt vízzel, és helyére tettem a fogkefét a polcon álló pohárba.

Ha valaki testes, ha valakinek súlya van, az nem férfias?

Zúgott és hajladozott a fák lombja a kertben, és az erősebb széllökésekben megreccsentek a ház öreg falai is. Mindjárt itt az eső, gondoltam, és bementem a nappaliba, lekapcsoltam a lámpákat, azután felmentem az emeletre, és benéztem a fiúk szobájába. Megcsapott a meleg, a falakat egész délután sütötte a nap, mindkét fiú a paplanján feküdt, Asle a karjával és a lábával még át is ölelte a paplant, a szoba fürdött a mennyezeti lámpa fényében.

Ha aludtak, még jobban hasonlítottak egymásra, mert a különbözőségeiket ők maguk állították elő és tartották fenn azzal, hogy másképp csináltak különféle dolgokat, másképp forgatták a fejüket, mozgatták a kezüket, ráncolták a homlokukat, és másképp is vélekedtek a dolgokról, másképp fejezték ki magukat, másképp hangsúlyozták a kérdéseiket. Most csak a testük és az arcuk látszott, és az teljesen egyforma volt.

Még mindig nem szoktam meg az egyformaságukat, jóllehet a hétköznapokban természetesen már nem figyeltem fel a hasonlóságokra, de mindig a szemembe ötlött az ilyen pillanatokban, amikor hirtelen nem külön személyiségeknek láttam őket, hanem egy test két változatának.

Lekapcsoltam a lámpát, és bementem a túloldalon lévő hálószobába, levetkőztem, és egy könyvvel a kezemben lefeküdtem. De mivel talán túl sokat ittam, néhány mondat után becsuktam a könyvet, és lekapcsoltam a villanyt. Nem azért, mert annyira részeg voltam, hogy összefolytak előttem a mondatok és a mondatok jelentései, hanem inkább azért, mert az alkohol képlékennyé tette és meggyengítette az akaraterőmet, és szinte képtelen voltam mozgósítani magamban azt a minimális erőfeszítést, amelyre egy regény olvasásához mégiscsak szükség van.

Sokkal jobb volt csak feküdni csukott szemmel, és hagyni, hogy a gondolatok kedvükre kószálhassanak a puha sötétségben.

Napközben minden valamiképp érdes és szögletes volt bennem, száraz és sivár, minden a tagadásról és a lemondásról szólt. A bor kitöltötte a teret: nem tűnt ugyan el, ami érdes és szögletes volt benne, de már nem terjedt ki mindenre. A moszattal borított tengerparti szikla, amelyet apálykor kiszárít a nap, ilyesmit érezhet, amikor a víz emelkedni kezd! Amikor a moszatborítása megduzzad és lengeni kezd a hideg, sós, életadó közegben, és ismét lágy és nedvdús lesz minden pórusa…

Amikor éppen átléptem a tudat határát, és bekerültem az elalvás előtti átmenet zónájába, amelyben pár percen át lebegve csúszkál az ember, mielőtt az álom végleg magához öleli, még hallottam az ablakon és a tetőn az esőcseppek kopogását, amelyet hátulról a kert fáinak és bokrainak susogása, még messzebbről pedig a tenger hullámverésének moraja kísért.

Tove hangja ébresztett fel.

– Arne! – kiáltotta. – Arne, gyere gyorsan!

Felültem. Lent állt a hallban, és először csak arra gondoltam, nem kellene ilyen hangosan kiabálnia, mert felébreszti a gyerekeket.

– Történt valami! – kiáltotta. – Gyere!

– Megyek – mondtam, felvettem az ingemet, és lementem a lépcsőn.

Az ajtóban állt, sortban, gumicsizmában. Sírt.

– Mi történt? – kérdeztem.

Kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit, de nem jött ki hang a torkán.

– Tove – kérdeztem újra –, mi történt?

Intett, hogy menjek utána. Átmentünk a vendégházba, az előtéren át be a szobába.

Az egyik kiscica a földön feküdt borzasan, kedvesen. De egészen mozdulatlan volt, és amint közelebb mentem hozzá, láttam, hogy egy kis vértócsában fekszik.

Láttam, hogy él, mert mozgatta az egyik mancsát.

A másik kölyökmacska messziről nézte.

– Nem láttam – mondta Tove. – Ráléptem. Annyira sajnálom.

Felnéztem Tovéra. Azután leguggoltam a cica elé. A vér a szájából és a szeméből folyt ki, a szeme csukva volt, az egyik mancsával a padlót kaparta.

– Tudsz valamit csinálni? – kérdezte. – Elvihetjük holnap az állatorvoshoz?

– Nem élhet így tovább – mondtam, és felálltam. – Hozok egy kalapácsot vagy valami szerszámot.

– Kalapácsot ne, kérlek! – mondta Tove.

– Nincs más megoldás – mondtam, és átmentem a másik házba, a konyhába. Soha nem öltem meg állatot, még egy hallal sem tudnék végezni, és émelyegtem, miközben kihúztam az egyik fiókot, és kivettem a kalapácsot.

Mire visszaértem a vendégházba, a cica kissé elfordította a fejét, de a szeme továbbra is csukva volt. Vézna kis testén reszketés futott végig. Leguggoltam mellé, és erősen megmarkoltam a kalapács gumiborítású nyelét. Elképzeltem, hogy a kalapács ütésétől mekkorát reccsenve fog betörni a koponyája.

Tove kicsit távolabb állt a szobában, és nézte, mit csinálok.

A cica már teljesen mozdulatlanul feküdt a földön.

Mutatóujjammal óvatosan végigsimítottam lágy szőrrel borított homlokát.

Nem reagált.

– Meghalt? – kérdezte Tove.

– Azt hiszem, igen – feleltem.

– Mit csináljunk vele? – kérdezte. – Mit mondunk a fiúknak?

– Eltemetem valahol a kertben – mondtam. – És csak annyit mondunk, hogy eltűnt.

Felálltam, és ekkor tudatosult bennem, hogy alsónadrágban vagyok.

– Nem láttam – mondta Tove. – Egyszer csak ott volt a lábam alatt.

– Ne gyötörd magad – mondtam. – Nem a te hibád.

Elindultam az ajtó felé.

– Hova mész? – kérdezte Tove.

– Felveszek valamit, aztán kimegyek, és eltemetem.

– Oké.

– Mi lenne, ha bemennél és lefeküdnél? – kérdeztem.

– Most nem tudok aludni.

– Meg se próbálod?

Megrázta a fejét.

– Nincs értelme.

– És ha bevennél egy altatót?

– Azzal se tudok.

– Hát jó – mondtam, és kimentem az esőbe, átvágtam a két ház közötti füves udvaron, fent a hálószobában felhúztam a nadrágomat, azután kint a fészerben leakasztottam a fogasról az esőköpenyemet, magamhoz vettem az ásót, és visszamentem a vendégházba.

Tove az asztalnál ült, és éppen kivágott valamit egy vörös kartonlapból. Mellette egy vastagabb kartonlap feküdt, amelyre már több vörös figurát felragasztott.

Nem szóltam hozzá, lefektettem az ásót a padlóra, óvatosan ráemeltem a halott kiscicát, és az ásót magam előtt tartva kivittem a házból.

A fák ágai mint az árbócok imbolyogtak a sötétben. A sűrűn hulló esőcseppeket felkapta és magával sodorta a szél. Megálltam a kert sarkában lévő szederbokroknál, a cicát a földre tettem, és az ásót belemélyesztettem a faforgáccsal borított földbe. Mire pár perc múlva elkészült a gödör, a hajam csuromvíz lett, a kezem pedig jéghideg.

Amikor beletettem a gödörbe, éreztem, hogy a cica teste még meleg.

Hogy lehet ez?

Elkezdtem betemetni a gödröt. Amikor a föld ráhullott a testére, megrándult.

Élt?

Reflexes rángások, gondoltam, és tovább húztam rá a földet, amíg teljesen be nem temettem. Azután elsimítottam, és forgácsot szórtam rá, hogy ne keltse fel a fiúk kíváncsiságát, ha holnap véletlenül erre járnának.

Felakasztottam a víztől csillogó esőköpenyt a fogasra, kézmosás közben néhány másodpercig néztem a földtől barnára színeződő vizet a mosdókagylóban, felmentem a hálószobába, levetkőztem, és befeküdtem az ágyamba.

A gondolat, hogy a cica még élt, amikor eltemettem, nem hagyott nyugodni. Hiába mondogattam magamnak, hogy élettelen rángások voltak, képzeletemben mégis nyitott szemmel fekve jelent meg a föld alatt, és nem bírt megmozdulni.

Keljek fel, és ássam ki?

Mégiscsak egy élőlény.

Miféle élete volt ezen a földön?

Néhány hét egy deszkapadlós szobában, azután le a hideg, sötét földbe, ahol mozdulni sem tud, csak fekszik, egyedül, amíg meg nem hal.

Mi ennek az életnek az értelme?

A fenébe is, csak egy macska volt. Ha élt is, amikor eltemettem, most bár biztosan nem él.

Másnap reggel a földszinten bekapcsolt tévé hangjára ébredtem. Pár perccel múlt nyolc, úgyhogy felültem. Kint teljes volt a csend. Az ég szürke volt, a sűrű, nehéz felhők szinte a fák csúcsain nyugodtak az öböl túloldalán.

Vékony verítékréteg borította az egész testemet. Zuhanyozni azonban nem volt kedvem, a nyaralás örömei közé tartozik az is, hogy az embernek nem kell állandóan tisztán tartania magát.

Felöltöztem, lementem a konyhába, és a mosogató előtt állva megittam két pohár vizet. Kint a kertben mozdulatlanul álltak a fák. Sűrű lombjuk erős zöldje szinte fénylett a szürkeségben.

– Hé, odabent, nem vagytok éhesek? – kiáltottam. Mivel nem jött válasz, bementem hozzájuk. Mind a kettő a takarója alatt feküdt a széles sarokpamlagon. Asle a falnak támasztotta a lábát, és felsőtestét furcsán kicsavarva nézte a televíziót, Heming pedig a hasán feküdt fent a háttámlán.

– Betegek vagytok? – kérdeztem.

Lehúzták magukról a gyapjútakarókat, de közben nem néztek rám. Tudták jól, hogy nem szeretem, ha napközben a takarójuk vagy paplanjuk alatt fekszenek, és hogy kicsit csodálkozom is, hogy nem bújtak ki alóla, amikor meghallották a lépteimet a lépcsőn.

– Éhesek vagytok?

– Nem különösebben – felelte Asle.

– Kicsit – mondta Heming.

– Valamit ennetek kell – folytattam. – Nemsokára kimegyünk, és beszedjük a hálókat.

– Muszáj? – kérdezte Asle.

– Ne viccelj – feleltem. – Hiszen együtt vetettük ki őket. A beszedésnél is ott kell lennetek! Látnotok kell, mit fogtunk!

– Nagyon hideg a víz – mondta Asle.

– Mi lenne, ha ma nem csinálnánk semmit? – kérdezte Heming.

– Hideg a víz? – kérdeztem vissza. – De hát nem fürödni megyünk!

Nem mondtak semmit, csak nézték a tévét.

– Figyeljetek ide – mondtam. – Sütök nektek szalonnás tojást, és készítek kakaót, oké? Utána kimegyünk, és felhúzzuk a hálókat, aztán egész nap azt csináltok, amit akartok. Megbeszéltük?

– Oké, rendben – felelte Asle.

– Heming?

– Oké, oké.

Az éjszakai események már nagyon távolinak tűntek, amikor visszamentem a konyhába, mintha nem abban a valóságban történtek volna, amelyikben most voltam. A sötétség, a szél, az eső, Tove kétségbeesése, a halott cica, a vérfolt a padlón, az ásó, a föld, a sír, amelybe talán élve temettem el.

Tényleg, hol van most Tove?

Egy pillanatra átfutott rajtam a félelem. Úgy éreztem, ki kell rohannom, hogy megkeressem, hogy végig kell szaladnom a szobákon, de amikor kimentem a hallba, hogy felhúzzam a cipőmet, és átmenjek a vendégházba, tudatosan lelassítottam a lépteimet, mert nem akartam, hogy a fiúk bármit is észrevegyenek rajtam.

Érdekes módon kint ugyanolyan meleg volt, mint az előző napon, pedig nem sütött a nap.

A vendégház ajtaja tárva-nyitva állt. Tove általában mindig mindent gondosan bezárt, szinte kényszeresen törekedett a biztonságra, persze nem a mostani állapotában, amikor teljesen ki van fordulva magából.

A nappali üres volt. Benyitottam a hálószobába, az is üres volt. Felmentem a padlásra, Tove ott feküdt az egyik ágyon a ferde tető alatt.

– Tove? – mondtam.

Nem válaszolt.

A szívem úgy dobogott, mintha szakadék nyílt volna meg a lábam alatt.

– Tove?

– Mm? – nyögött fel álmában.

Minden rendben!

– Csak aludj tovább nyugodtan – mondtam, és ráterítettem egy gyapjútakarót, majd lementem a lépcsőn. Az asztalt ellepték a vörös figurákkal teleragasztott kartonlapok. Megálltam, és közelebbről is megnéztem őket.

Némelyik barlangrajzra hasonlított, primitív hajók álló farkú férfiakkal, egy másikon olyan alakok voltak, mint Matisse táncoló figurái, csak a lábuk volt állati láb. Volt köztük lovon ülő emberalak, pontosabban lótestű ember, egy másik rókákkal volt tele, egy harmadik vörös pettyekkel. Amikor felemeltem a lapot, és közelebbről megnéztem őket, kiderült, hogy katicabogarak.

Alatta az asztalon feküdt még egy másik kartonlap is, amelyre Tove azt írta fel háromszor egymás után, hogy baszni akarok Egillel.

Mi az isten ez, gondoltam, de nem nyúltam hozzá, visszatettem rá a katicabogaras lapot, nehogy a gyerekek meglássák, ha bejönnének, és felpillantottam a padlásra, hogy ellenőrizzem, Tove nem látott-e meg.

Lehet, hogy ez is része a művészi munkájának? Ilyeneket gondol? Felnyitja a tudattalanja zsilipjeit?

És akkor Egil.

– A rohadt életbe! – mondtam magamban. – Miért vagy ilyen átkozottul hülye, Tove?

A cica vérfoltja még mindig ott virított a padlón. El kell távolítani, mielőtt a gyerekek meglátják. De nem most. Most a szalonnás tojás ideje van, meg a pirítósé és a forró kakaóé.

A fák és az ágyások között a nedvesen csillogó gyepszőnyeg mintha sima padló lett volna.

Kivettem a hűtőből a reggelihez szükséges dolgokat, és felfedeztem, hogy már csak egy tojás van a dobozban. Meg akartam tartani az ígéretemet, úgyhogy elhatároztam, hogy elbiciklizek a boltba. Erre őket is megkérhetném, de ha azt mondanák, hogy nincs hozzá kedvük, és abba belenyugodnék, az a gyengeség jele volna, vagy – ha nem nyugodnék bele – előállhatna egy olyan helyzet, hogy a tekintélyem megőrzése érdekében rá kell kényszerítenem őket, hogy elmenjenek, amitől viszont órákon át vagy akár az egész nap rosszkedvűek lennének. Nem éri meg. Már csak azért sem, mert utána halászni akarunk menni.

Bementem hozzájuk.

– Leugrom a boltba – mondtam.

– Mama hol van? – kérdezte Asle.

– Még alszik – feleltem. – Kértek valamit a boltból? Fagylalt kivételével?

– Igen, fagyit! – vágta rá Heming.

– Azt nem kaptok – mondtam. – Esetleg narancslét?

Nem válaszoltak.

– Oké. Nem tart sokáig – mondtam, és kimentem az előtérbe, felvettem a cipőmet és a dzsekimet, előhúztam a fészerből a biciklit, és elindultam.

A házunk egy földút végénél feküdt, vagyis az út még folytatódott befelé az erdőbe, de inkább csak ösvénynek lehetett nevezni, autóval már nem lehetett járni rajta. Arrafelé volt a vén különc Kristen háza, aki világéletében egyedül élt, és a magányát valóságos művészetté fejlesztette: mindent ő maga épített a két kezével, még a hajóját is, amelyikkel horgászni járt.

Az út mellett a másik irányban több, a miénkhez hasonló ház is állt, többségüket csak nyáron és a szünidőkben használták. Lakóikat majdnem mind ismertem, de már régóta nem beszéltem egyikkel sem. Mivel autókat nem láttam parkolni a házak előtt, arra gondoltam, hogy legtöbben már hazautaztak.

Az út gödreiben és keréknyomaiban összegyűlt az esővíz, az apró, sárgás pocsolyák a nyolcvanas éveket juttatták eszembe, amikor ősszel és tavasszal sok ilyet lehetett látni, mostanára azonban már eltűntek. A nedves és laza murva helyenként ezüstösen csillogott a kanyargó utat szegélyező vöröses sziklák és zöld fenyvesek között.

Reméltem, hogy mire felébred, Tove túl lesz rajta. Túl azon, ami kavarog benne.

Tényleg reméltem?

Ha így folytatódik, ha ilyen gyorsan romlik az állapota, végül kórházba kerül.

Amiben van valami visszafordíthatatlan és konkrét és kézzelfogható. Ami jó. Mert a problémát mindig a határok jelentették. Az övé, az enyém, a gyerekeké. Nem lehetett pontosan megmondani, a betegség mikor kezdődött, mert lassan alakult ki, lassan fordult át az örömből és izgalomból valamilyen másik irányba, egyre távolodva tőlünk, és mi jóváhagytuk, észrevétlenül elfogadtuk azt, ami kívülről nézve elfogadhatatlan volt, mert mi nem kívülről néztük, hanem belülről, ahol a határok olyan lassan változtak meg, hogy nem is érzékeltük a változásukat.

Azért is alakult így, mert rejtegettem Tovét a gyerekek és a világ elől is.

Ha egyszer csak kórházba kerül, hirtelen mindenki láthatja, mennyire elborult az elméje, és mennyi mindent kellett egyedül csinálnom.

Elkerekeztem az utat szegélyező sziklaszirtek között, amelyeket gyerekkoromban két szigetnek képzeltem, és nekem közöttük kell elhajóznom, és amelyeket később, már nagyképű iskolás koromban, Szküllának és Kharübdisznek neveztem. Az út ezután élesen elkanyarodott, és egy eléggé meredek lejtő után befutott a bolthoz és a turistakikötőhöz. Egyszer régen ezen a lejtőn elestem a biciklimmel, és betörtem a fejemet – senki nem viselt sisakot annak idején, és nem is tudtam még rendesen biciklizni –, de valószínűleg rosszul emlékszem rá, nem úgy, ahogy átéltem, hanem ahogy utóbb elmondták nekem. Nem lehet pontosan tudni.

Miközben kontrával fékezve ereszkedtem le a lejtőn, elképzeltem, hogyan állt körül és hajolt fölém a többi gyerek, és hogyan jött értem a mentőautó ugyanitt, pontosan ezen a helyen, csak negyven évvel ezelőtt.

A bolt akkoriban alakult át falusi vegyesboltból kis méretű szupermarketté, azóta pedig bevásárlóközponttá, amelyben van szupermarket, gyorsbüfé, kávéház és szuveníreket árusító üzlet. Mögötte benzinkút működik, egy különálló kis épületben pedig zuhany és mosdó várja a hajón érkező vendégeket. Neve is van: Tjæreholmen Marina.

A bolt előtt leparkoltam a biciklit, és bementem. Fogtam egy piros bevásárlókosarat, és beletettem egy zacskó friss zsemlét, tejet és vajat és persze a tojásokat, amikért tulajdonképpen érkeztem. Amikor fizetni akartam, előttem éppen egy rövidnadrágot, pólót és baseballsapkát viselő férfi pakolta ki az áruját a szalagra. Kissé hátrafordult, amikor beálltam mögé, majd kivette a hátsó zsebéből a hitelkártyáját, bedugta a leolvasóba, aztán újra hátrafordult.

– Arne? – kérdezte.

Nem tudtam, ki az.

– Tessék? – feleltem.

– Piszok régen találkoztunk – mondta, és mosolygott.

Csak néztem rá, és nem mondtam semmit.

A szeme valahogy ismerős volt.

– Nem ismersz meg?

– Hát…

– Trond Ole – mondta.

– Ó! – mondtam. – Csak most látom, hogy te vagy az! Mit keresel itt?

– Vettünk egy házat a belső oldalon. Ez itt az első nyarunk.

Visszafordult, beütötte a PIN-kódot, várt pár másodpercig, amíg kijött a nyugta, átment a pult túlsó végére, és elkezdte szatyorba pakolni a megvásárolt árukat, miközben én is kiraktam az enyémeket a szalagra.

– Mivel foglalkozol? – kérdeztem.

– Úgy érted, hogy mit dolgozom? – felelte anélkül, hogy felnézett volna.

– Igen.

– Jelenleg betegállományban vagyok – mondta. – És te?

– Az egyetemen vagyok.

– Professzor? – kérdezte, és rám nézett.

Elpirultam.

– Igen, az.

Mosolygott.

– Egyszer kijöttem hozzád, emlékszel rá?

A teli szatyrát a kezében tartva állt, miközben én megpakoltam az enyémet.

– Persze – feleltem. – Tízévesek voltunk, ugye?

– Úgy körülbelül.

Kimentünk, megnyomott a kulcsán egy gombot, és a parkolóban az egyik autó lámpája kétszer felvillant.

– Sokáig maradsz még? – kérdezte.

– Ez az utolsó hetem.

– Gyere át valamelyik este – mondta.

– Meglátom – feleltem. – Jó volna.

Kezet fogtunk, elment a kocsijához, én meg közben kilakatoltam a biciklit, felakasztottam a szatyrot a kormányra, és elindultam a meredek lejtő felé.

– Arne? – kiáltotta Trond Ole a hátam mögött.

Megfordultam, és láttam, hogy gyors léptekkel közeledik felém.

– Írd be a számomat, vagy én a tiédet.

– Jó gondolat – mondtam. – Talán én a tiédet?

Így jobb lesz; hiszen akkor soha nem kell felhívnom.

Mondta a számokat, én pedig bepötyögtem a mobilomba.

– Oké – mondtam. – Majd beszéljünk!

– Ha most felhívsz, nekem is meglesz a számod – mondta.

– Jó ötlet – mondtam, és megcsöngettem a számát.

A fiúk elmerülten tévéztek, amikor visszaértem. Tovét nem láttam sehol. A biciklit beállítottam a fészerbe, átvágtam az esőtől csillogó gyepen, a serpenyő széléhez ütöttem egy tojást, néztem, ahogy lassan kifolyik, és a forróságtól kerek formába dermed, a tejet beöntöttem egy lábosba, vágtam néhány szelet kenyeret, és becsúsztattam őket a kenyérpirítóba.

Trond Ole egy hétvégét itt töltött velünk még az iskolaév vége előtt, abban az évben barátok voltunk, és örültem, hogy kijön hozzánk, és mindent megmutathatok neki.

Loptunk egy kicsit apa piájából, kifutottunk vele az erdőbe, zakatoló szívvel ittunk belőle pár kortyot, aztán úgy tettünk, mintha berúgtunk volna.

Hány évesek lehettünk? Tíz?

Inkább a tizenkettő valószínű, gondoltam, és betoltam a szedőlapátot az egyik megsült tojás alá, és kiemeltem a tányérra.

A tükörtojás a sárgájával a közepén olyan volt, mint egy bolygó, amelyet fehér gyűrű vesz körül.

Félelmetes volt az egész akció. Már akkor rettegtünk, amikor áttöltöttük a piát a szombati édességek tárolására szolgáló sárga műanyag banánokba, iszonyúan be voltunk tojva, amikor kint a fák között megittuk, és a lebukás veszélye miatt páni félelemben töltöttük az este hátralevő részét is.

De sem anya, sem apa nem szólt semmit, és hétfőn már eldicsekedhettünk vele az iskolában.

A pirító kattant egyet, és kilökte magából a kenyérszeleteket, a tej a lábosban forráshoz közeledett, megtelt apró buborékokkal. Félrehúztam, egy pohárban összekevertem egy kis kakaót cukorral és vízzel, és a koncentrátumot beleöntöttem a tejbe, amelyben barnásvörös karikák formájában lassan terjedni kezdett, és végül átszínezte az egészet.

Valaki bejött a szobába.

Gyorsan megfordultam.

Heming volt az. Mezítláb jött be, a két karját úgy lógatta, mint egy majom.

– Te vagy az? – kérdeztem.

– Mikor lesz kész a kaja? – kérdezte.

– Mindjárt. Éhes vagy?

Bólintott.

– Nem akarsz megteríteni?

– Anya hol van?

– Alszik.

– Nem alszik – mondta Heming. – Láttam. Elment az ablak előtt.

– Akkor nyilván jár egyet reggeli előtt – mondtam. – Na, gyerünk, teríts meg!

– Jó, de akkor Asle is segítsen.

– Természetesen – mondtam, és kivettem a kenyereket a pirítóból, beletettem őket a szekrény felső polcáról leemelt kosárba, közben pedig kinéztem az ablakon, nem látom-e valahol Tovét. – Szólj neki te, légy szíves.

Amíg a fiúk terítettek, megsütöttem a szalonnát, átöntöttem a kakaót egy kancsóba, elővettem a vajat, a sajtot és a sonkát, és mindent kiraktam az asztalra.

– Ne várjuk meg anyát? – kérdezte Heming, miközben leültünk. Hirtelen félrerántotta a fejét, és háromszor egymás után ásított.

Mély levegőt vettem, hogy megálljam, hogy ne szóljak rá.

– Együnk, amíg meleg – mondtam.

– Anya hova megy? – kérdezte Asle, miközben félig felemelkedett a székéből, hogy elérje a kenyereskosarat.

– Csak sétál egyet – feleltem.

– Kijön velünk felszedni a hálót? – érdeklődött Heming.

– Nem tudom – feleltem.

Elképzeltem, milyen volt ugyanez a szoba azon a nyáron, negyven évvel ezelőtt. Sötét volt, sötétek a falak, sötétek a földön a szőnyegek. A sarokszekrényben álltak az üvegek. Gondosan visszacsuktuk az ajtaját, de a piát a szekrény belsejében töltögettük át az apró műanyag banánokba, amit nyilván nem tehettünk meg kilöttyintés nélkül.

Gyerekkorában az ember azt hiszi, hogy vannak titkai, hogy senki nem tud arról, amit csinál.

Elmosolyodtam.

– Miért mosolyogsz, apa? – kérdezte Asle.

– Eszembe jutott valami.

– Micsoda? – kérdezte Heming, miközben vajat kent a kenyerére, amely reszelős hangot adott a kés érintése alatt.

– Nagyapa jutott eszembe – feleltem.

Az ablak előtt Tove átvágott a kerten, és bement a vendégházba. Ugyanaz a ruha volt rajta, mint előző este. A két fiú szerencsére háttal ült az ablaknak.

El kell tüntetnem a macskavért, mielőtt bemennek abba a szobába.

– Mi jutott eszedbe nagyapáról, ami olyan vicces? – kérdezte Heming.

– Semmi különös – feleltem. – Csak eszembe jutott. Mert annyi butaságot csinált a maga idejében!

– Például mit? – érdeklődött Asle, és harapott egyet a kenyeréből.

– Már sokat elmeséltem nektek ezek közül, ugye? Például azt, amikor összekeverte a sót és a cukrot, és becukrozta a halat. Vagy amikor kivágta az udvar közepén álló fát, és az rázuhant a házra, és összetörte a tetőt.

– Volt bent valaki a házban? – kérdezte Asle, a tojás sárgája a szája szélére ragadt.

Megráztam a fejem.

– Még szerencse!

– Láttad?

– Láttam később, amikor hazajöttem. A fát addigra már elvitték. A tető olyan volt, mintha ráült volna egy óriás.

– Te is csináltál sok butaságot – jegyezte meg Heming, és csak nézett rám a sötét szemével.

– Na persze – mondtam. – Melyikre gondolsz?

– Amikor elfelejtetted kikötni a pontonunkat, és elszabadult az összes csónakkal együtt.

– Nem felejtettem el – mondtam. – Kikötöttem, csak nem elég erősen.

– Meg amikor nem töltöttél elég olajat az autóba, és tönkrement a motorja, és új autót kellett vennünk.

– Az olajszintjelző romlott el! – mondtam. – Hiszen tudjátok! Annak kell mutatni, ha kevés olaj van a motorban.

– Jó kifogás – mondta Heming.

A két gyerek egymásra nézett, és nevetett.

Örültem neki.

Amikor nem sokkal ezután a fiúk biztonságosan lehorgonyoztak a képernyőik előtt, átmentem a vendégházba, de Tovét nem találtam ott. Több nagy alakú kartonlap is feküdt az asztalon, a piros alapon most fekete árnyalakok sorakoztak. Tove nemsokára már annyira sem fog tudni koncentrálni, hogy ilyeneket csináljon. Hacsak nem jön rendbe valahogy magától.

A vér megalvadt, felkapartam egy spatulával, a maradékot vízzel feláztattam, és kefével eltüntettem.

A másik macskakölyök a földön feküdt a sarokban, és engem nézett.

Kiöblítettem a felmosórongyot, és levakartam a vérfoltokat a mosogatóról is Tove műtermében, amely tele volt festékfoltos üvegekkel, ecsetekkel, törlőkendőkkel és üres tubusokkal, amelyek erős terpentinszagot árasztottak. Aztán elmentem a kert sarkába, hogy megnézzem, milyen nyomok maradtak az előző esti sírásás után. Nem lepődtem volna meg, ha azt látom, hogy a kismacska kiásta magát a földből, és a gödör üres, de természetesen semmi nem változott, és semmi nyoma nem volt annak, hogy a faforgácsréteg alatt bárki megbolygatta volna a földet.

Könnyű eső szitált a levegőben. Nem hozott frissülést magával, ahogy az elvárható volna északon egy nyári napon, langyos volt, szinte meleg. Trópusi. Minden nedves lett körülöttem, a szürkésfekete fatörzsek éppúgy, mint a ribizli- és a feketeribizli-bokrok zöld levelei, melyeknek felszínén apró, mozdulatlan cseppekbe gömbölyödött a víz.

A távolban valamilyen lassan gyorsuló, nagy méretű jármű motorjának robaja szelte ketté a táj csendjét.

Bementem a konyhába, leszedtem az asztalt. Erősödő dübörgés jelezte a busz közeledtét. Micsoda monstrum egy ilyen keskeny úton, gondoltam, miközben elhaladt a ház előtt, és sárga színével egy pillanatra betöltötte az egész ablakot.

Beraktam egy tablettát a rekeszbe, becsuktam az ajtót, és elindítottam a mosogatógépet. A busz a fordulóban megfordult, és most a másik úton jött visszafelé. Újra megpillantottam az aprócska pókot, éppen szőtt valamit a mennyezet alatti sarokban. Apa azt szokta mondani, ha pók van a házban, az jót jelent, mert akkor a ház száraz, és ez mindig eszembe jut, ha meglátok egyet.

Kint a kerti úton megjelent Ingvild, a lába elé nézett, táskája a vállán átvetve.

Kimentem hozzá az előtérbe, amikor belépett.

– Jól érezted magad? – kérdeztem.

– Nagyon – felelte, és mosolygott, azután lehajolt, és lehúzta a cipőjét.

– Kérsz reggelit? – kérdeztem.

– Ettem a nagymamánál – mondta, és bement a szobájába.

– Akkor jó – mondtam.

Egy ideig mozdulatlanul álltam a konyhában, körülnéztem, aztán a fiókból elővettem néhány zacskót, teleraktam őket üres üvegekkel, kimentem a kocsihoz, kinyitottam a csomagtartót, és betettem a zacskókat, hogy kidobhassam az üvegeket, ha legközelebb az üveggyűjtő konténer felé járok, amit újabban környezetvédelmi gyűjtőhelynek neveznek. Azután bementem a fiúk szobájába.

– Mehetünk? – kérdeztem.

– Muszáj? – kérdezett vissza Heming.

Hátravetette a fejét, és többször egymás után kinyitotta és becsukta a száját.

– Ezt miért csinálod? – kérdeztem bosszankodva.

– Mit? – kérdezett vissza Heming.

Utánoztam a tikkelést, erőteljesebb mozdulatokkal.

– Állandóan ilyeneket csinálsz a fejeddel – mondtam. – Nem szép látvány.

Elkomolyodva bólintott.

– Megpróbálom abbahagyni.

– Helyes!

Újra csinálta.

– Na, gyertek, menjünk – mondtam… … …

Második nap

Egil

Rosszul indult a nap. Már majdnem négy óra volt, mire ágyba kerültem, és elfelejtettem lehúzni a rolettát, úgyhogy már fél hét körül felébresztett a szobába besütő nap első sugara. Visszaaludni soha nem sikerül, ezt tudtam, mégis megpróbáltam, mert kevés utálatosabb dolog van a meddő reggeli óráknál, amikor a kialvatlanság miatt az ember nem tud koncentrálni semmire – és már nem dobhat be, ahogy én sem, egy vagy két pohár töményet, hogy beindítsa a napját.

Persze megtehetném, ha akarnám, gondoltam, miközben álmatlanul forgolódtam az ágyban, a meleg szobában. Mivel én döntöttem így, én is másíthatnám meg a döntést.

Miért van belőlem kettő? Aki tilt, és aki csábít, aki akar valamit, és aki nem? Nem volna jobb az embernek valamiféle eredendő belső egyetértés?

Ekkor zuhant rám minden, ami előző este és éjszaka történt.

Az új csillag.

Ott van még?

Felkeltem, és kimentem a teraszra.

A csillag továbbra is ott ragyogott az északi égbolton. Még most is, napfelkelte után.

Valószínűleg nagyon nagy. Vagy közeli.

Hajnalcsillag.

Én vagyok a fényes hajnalcsillag, mondta Jézus.

Ézsaiásnál viszont a hajnalcsillag az ördög.

Vagy nem?

Utána kell néznem.

A korlátra támaszkodtam, és néztem a tengert. Sötétkék volt, és olyan sima, mintha nem is víz volna, hanem szilárd anyag. Kék üveg, amely csillog a napfényben.

Sirályok húztak el fölöttem. Láttam, hogy élvezik a meleget és a nyugalmat.

Ritkán van itt ilyen csend és nyugalom.

Egyik kezemmel végigsimítottam a hajamat, éreztem, mennyire zsíros.

Nem volt kedvem zuhanyozni ilyen melegben. Mi volna, ha úsznék egyet?

Bementem, a hálószobaszekrényből kivettem egy törülközőt, felhúztam a fürdőnadrágomat, felvettem egy inget, beleléptem a szandálomba, aztán kimentem, megálltam az asztalnál, ahol az írógépemet tartom, kihúztam belőle, amit tegnap írtam, amikor Arne telefonált, nem olvastam el, csak rátettem a gép mellett álló kéziratkupac tetejére.

A csillag nyilvánvalóan jelez valamit.

De mit?

Hamarosan kiderül.

De hol? És kinek?

A terasz alól induló ösvényen mentem le a tengerpartra. Ugyanarra a helyre járok fürdeni gyerekkorom óta, egy mély vizű öbölhöz, egy meredeken kiugró szirtfok lábánál fekvő, simára csiszolt, lapos, enyhén lejtős sziklalaphoz. A hely szinte hozzá tartozik a nyaralóhoz, mindig bosszant, ha mások is használják, de természetesen soha nem szólok emiatt egy szót sem, végtére is a tengerpart nem a miénk.

Most egyedül voltam.

A mélykék, sima víztükör hívogatóan csillogott, de már nem tizenkét éves voltam, tudtam, hogy az első pillanatokban dermesztően hidegnek érződik a víz, függetlenül az aktuális hőmérsékletétől, úgyhogy levettem az ingemet és a szandálomat, és leültem a sziklára, hogy összeszedjem a bátorságomat, és hagyjam, hogy előbb átmelegítsen a nap.

Lidérces volt a tegnapi este, gondoltam, miközben néztem a messzi, párás horizontot. A parton várakozó Arne véres arca, a fák közé szorult autó, a hatalmas csillag az égen. A fülledten meleg éjszaka, a borz, amely bevette magát a házba, a letépett fejű macska. És persze a mániás Tove.

Mindez olyan távolinak tűnt a mostani nyugalomtól.

Ők tehettek mindenről, mégis úgy élték meg, mintha csak elszenvedői lettek volna az eseményeknek, mint akárki más.

Egy pillanatig arra gondoltam, a nap folyamán talán be kéne néznem hozzájuk, de rögtön el is vetettem az ötletet. Szívesen beszélgetek Arnéval, nem erről van szó, de ennek ára van, amit most nem szeretnék megfizetni. Nem tudom meglátogatni őket úgy, hogy ne maradjon bennem valami nyoma, hogy ne tapadjon rám valami abból a zűrzavarból, amiben élnek, és amitől azután alig bírok megszabadulni. Hiányzik valami ennek a családnak az életéből, és nem tudnak róla.

Nem lett volna szabad elfogadnom a söröket.

Semmit nem volna szabad innom.

Még ha csak két üveggel ittam is, és nem rúgtam be tőle, akkor is, hogy úgy mondjam, érintkezésbe kerültem vele. Karnyújtásnyi távolságba.

Miért olyan átkozottul nehéz betartani, amit az ember megfogad?

Felálltam, felkapaszkodtam a kiugró szirtfokra, kiálltam a szélére, a fejem fölé emeltem a karomat, és elrúgtam magam. A hűvös, sós víz körülölelte átmelegedett bőrömet. Amikor kinyitottam a szemem, apró buborékok pezsgő kavargását láttam magam körül, és néhány méterrel alattam a tengerfenék zöldesen derengő talaját. Néhány úszómozdulattal még mélyebbre merültem, aztán megfordultam, és prüszkölve áttörtem a víz sima tükrét.

Jólesett.

Kimásztam a lapos sziklára, megtörölköztem, belebújtam az ingembe, de nem gomboltam be, beleléptem a szandálomba, és visszamentem a házba.

Csak a nyaralót szeretném megkapni, semmi mást, mondtam apámnak, amikor az örökség kérdése szóba került. Ha nem kaphatom meg, úgy is jó, de akkor nem kell semmi más.

Enyém lett a ház. Mást nem kaptam, eltekintve a csinos összegtől, amely minden hónapban megérkezett a számlámra. Amit nem kértem, de nem is utasítottam el.

Pénzt kapni nem jó érzés. Apám valószínűleg megvetett azért, hogy nincs bennem semmi büszkeség, hogy az egyik kezemmel elfogadok valamit, amit a másik kezemmel eltolok magamtól. De soha nem mondott semmit.

És hát szükségem volt a pénzre.

Fent a háznál elmentem a terasz keskenyebb, nyugati végébe, hogy megnézzem, fennakadt-e valami a pókhálóban ma reggel. A pók, amelyet magamban Királynak neveztem, óriásira nőtt, és itt él már sok éve. Vándorolt a házban, hol itt, hol ott szőtt hálót valamilyen logika alapján, amelyet nem értettem. Jelenlegi helyét kitartóan őrizte már hónapok óta.

Egy poszméh csüngött a hálóban. Halottnak látszott, de ezt nem lehetett biztosan megállapítani. Előrehajoltam, és megpróbáltam belesni a gerenda mögé, a Király szokásos tartózkodási helyére.

Ott ült most is.

Teljesen mozdulatlanul, sok lábát maga köré rendezve ült a sötétben saját készítésű, bonyolult konstrukciója felső végében.

Az nem lehet, hogy az evolúció vak. Az nem lehet, hogy valami, ami ennyire bonyolult és ugyanakkor ennyire egyszerű, véletlenül jött volna létre, akárhány millió év állt is a véletlenek rendelkezésére.

Ujjammal óvatosan megérintettem az orrom előtt himbálózó poszméh testét.

Hogy az ördögbe képes a pók ezt elfogyasztani?

Felmentem a teraszra, elhúztam a nagy tolóajtót, kivettem a hűtőszekrényből egy doboz Pepsi Maxot, fogtam a regényt, amit olvasok, a cigarettámat, a hamutartót, és leültem a teraszon a székre.

Továbbra sem jelent meg egyetlen felhő sem az égen, és ha onnan, ahol ültem, nem láttam volna a napfényben szinte fehéren világító, part menti sziklákat és a vízből kimeredő szirteket, kéknek látszott volna az egész világ.

Kinyitottam a kólás dobozt, ittam egy kortyot, rágyújtottam, és kinyitottam a könyvet. Hemingway Szigetek az Áramlatban című regényét próbáltam olvasni, amely a Karib-szigetvilágban játszódik, és amelyet most nehezen tudtam felidézni a napfényben ragyogó északi, tengerparti tájban. Fenyőerdőket, fából épült nyaralókat és kavicsos, sziklás tengerpartot láttam magam előtt a pálmafák és a színes, koloniális épületek helyett. Kicsit fáradt is voltam ahhoz, hogy rendesen figyelni tudjak arra, amit olvasok. A meleget pedig egyre elviselhetetlenebbnek éreztem.

Hamisítatlan nyári nap, gondoltam, miközben a könyvet letettem magam mellé az asztalra. De tudtam, hogy erre a napra nem ez a jó szó. A hamisítatlan nyári nap valamilyen egyértelműen jó dolgot jelent, a hosszú, északi tél után egyszer csak csodálatosan kitárulkozó nyári világot, ezt a mostani meleget azonban inkább valamiféle nehezen élvezhető, beteges hőségnek éreztem.

A vizet vitorlával vagy vitorla nélkül benépesítő, hajónak aligha nevezhető műanyag vízi alkalmatosságok számából ítélve sokan mégis élvezni próbálták.

A hálószobában ekkor megszólalt a telefon. Elnyomtam a cigit, bementem, a mobil fölé hajoltam, megpróbáltam az erős fényben leolvasni a keskeny kis képernyőről a hívószámot.

Camilla hív.

Most meg mit akar?

Megvártam, amíg abbahagyja a csengetést. Aztán lenémítottam a telefont, betettem az ingem zsebébe, sortot húztam, szalmakalapot tettem a fejemre, napszemüveget az orromra, kimentem a ház másik oldalán, felültem a biciklimre, és elindultam a keskeny, kavicsos úton, elkerekeztem az öbölben úszó stégek mellett, és rákanyarodtam a főútra, amely nem volt sokkal szélesebb a kavicsos útnál, de le volt aszfaltozva.

A forró levegő beszorult a fák közé, az erdő, a száraz tűlevelek, az átmelegedett talaj szaga hullámokban csapta meg az orromat biciklizés közben.

Az árkokat és a víz felé ereszkedő lejtőt erdei deréce nőtte be, a védőkorlát mögött vadmálnabokrok nyúltak a magasba.

Camilla tegnap este is felhívott. Akkor felvettem. Hiba volt. Azt mondta, Rómába utazik, és Viktornak nálam kell lennie egy hétig. Másnaptól!

Azt mondtam neki, hogy nem vállalom, túl későn szól, nem tudom megoldani.

Barátságosan beszéltem vele, észszerű érveket hoztam fel. Ő viszont dühbe gurult. Tajtékzott.

Képtelenség a kérése, enyhén szólva is.

„Miért nem szóltál hamarabb?”, kérdeztem. „Nem lett volna probléma.”

„De csak ma tudtam meg, mondtam már!”, kiabált. „A gyerek soha nincs nálad! Nekem meg ritkán adódik ilyen alkalmam, nem mondhatok rá nemet!”

„Nem kell mindjárt kiabálni”, mondtam. „Mi van a szüleiddel?”

„Most is azon a kibaszott Thaiföldön vannak!”

„És a bátyád?”

„De hát te vagy az apja, Egil, az ég szerelmére!”

„Miért nem viszed el magaddal?”, kérdeztem.

Lecsapta a telefont.

Hiányzott a srác, nem erről volt szó. De nem toppanhat be akármikor, ilyen váratlanul. Fel kell készülnöm, rá kell hangolódnom. Mert amikor itt van, róla szól minden. Betölt minden teret.

A hegy lábához értem, az út emelkedni kezdett az erdő felé, állva kellett taposnom a pedált.

Fekete áfonya, csarab és moha nőtte be az erdő talaját. A távolban, ahol a lápos kezdődött, fehéren világítottak a nyírfák törzsei.

Ennyi jó miért nem elég? Ennyi, és csak ennyi?

Benn a fák között, ha lehet, még melegebb volt a levegő, éreztem, hogy a hátamon csurog az izzadság, és mire visszaereszkedtem a nyeregbe, átáztatta az ingemet is.

Itt vagyok, itt és most.

Ez elég.

Nincs nálam okostelefon, csak a kis Nokia, nincs GPS, nincs motorral hajtott jármű, itt most csak pedálok vannak és kerekek, meleg levegő, erdő.

Az utolsó kilométerek nem jelentettek nehézséget, az út sík volt, vagy enyhén lejtett, és negyedóra múlva megérkeztem oda, ahol Arne összetörte a kocsiját az előző éjszaka. Letoltam a biciklit az ösvényen a kavicsos partra, átemeltem a nagyobb köveken, és áttoltam a fák között a másik öbölbe, ahol kikötöttem a csónakot. Nem volt könnyű átvergődni a tüskés kökénybozóton és csipkebokrokon, és áttörni a biciklivel a szél miatt csak bokor méretűre növő fenyők sűrűjét. Mindezt a hülye Arne miatt, gondoltam időnként, amikor letettem a biciklit, és megpihentem.

Arne különös módon mintha sütkérezett volna Tove bomlottságának fényében. Mintha fontosabbnak érezte volna magát miatta.

Pedig a szorongás maga a pokol. A depresszió is maga a pokol. A pszichózis is maga a pokol.

A kitaposott csapás száraz talaját, ahol megálltam, korhadó faágak és elsárgult tűlevelek borították, kövek és kórók vették körül. Erősen sütötte a nap, és a ragyogás mintha külön glóriát font volna a talaj minden egyes eleme köré. Rágyújtottam egy cigarettára, és kicsit távolabb, egy aprócska tisztáson a ferdén növő, alacsony fenyők között észrevettem egy nagy hangyabolyt.

Félretoltam a fenyőágakat, odamentem, és cigarettával a kezemben leguggoltam. A bolyban hemzsegtek a hangyák, szinte mozgott az egész domborulat, mintha egy eleven állat része lett volna. Egy pillanat múlva megjelent az első hangya a lábamon. A barna és fekete kis állat, a gömbcsuklókkal tökéletesen összeillesztett testével bátran elindult felfelé a szandálomon. Példáját többen is követték. Vajon mi a szándékuk? Meg akarnak csípni, hogy elkergessenek? Vagy azt hiszik, fa vagyok, amelyikre fel lehet mászni?

Óvatosan lesepertem őket magamról, felálltam, és hátrébb léptem.

A mellettem álló fatörzsön valami különös tárgy csillant meg a napfényben. Először azt hittem, hogy kabát vagy más, oszlásnak indult, elformátlanodott ruhadarab, de amikor lehajoltam, és közelebbről megnéztem, láttam, hogy valamilyen bőrszerű anyag. Száraz volt, és szinte áttetsző, mint a kígyóbőr, amilyet tavasszal gyakran találni az erdőben, de nem kígyóbőr volt, hanem valami sokkal nagyobb.

Óvatosan megfogtam a hüvelyk- és mutatóujjammal, és felemeltem.

Jézus Mária!

Körülbelül akkora volt, mint egy gyerek.

Miféle állat bőre lehetett?

Száraz volt, hártyaszerű és pikkelyes.

Felegyenesedtem, és körülnéztem.

Teljes csend volt, a tenger sem adott semmilyen hangot.

Illetve, valamit mégis lehetett hallani: nyugati irányba, a nyílt tenger felé távolodó csónak magas fordulatszámon pörgő motorjának búgását.

Ilyenkor jól jönne egy okostelefon, gondoltam, és visszamentem a biciklihez. Lefényképezhetném a levedlett bőrt, ha az egyáltalán, talán meg is guglizhatnám. Ahogy a Hajnalcsillagot is, a különös kettős hivatkozást a Bibliában Jézusra és az ördögre. Enélkül most csak a könyveimet lapozgathatom.

Bár ez tulajdonképpen nem is olyan nagy áldozat. Igazából jobb is így. Van idő a kérdés és a felelet között, van tér: távolság, amelyet le kell győzni. Munka, amelyet el kell végezni.

A megszerezhető tudás ugyanaz, de az erőfeszítés növeli az értékét.

Nem így van?

Vagy ez már csak a nyolcvanas évekre jellemző gondolkodás? Amikor az ellenállás a minőség jele volt? A zaj a zenében? Az olvashatatlanság az irodalomban?

A vállamra emeltem a biciklit, így tettem meg a csaliton keresztül az út hátralévő szakaszát a csónakig, amely pontosan ott volt, ahol kikötöttem, a motor és minden egyéb ugyanolyan állapotban, ahogy hagytam. Kioldottam és bedobtam a csónakba a köteleket, kicsit kijjebb húztam a sekély partra, beemeltem a biciklit, aztán visszatoltam a vízbe, pár lépést gázoltam mellette, aztán bemásztam, felhúztam a horgonyt, beindítottam a motort, és lassan elindultam kifelé.

Továbbra is nagy volt a hőség, a nyílt vízen mégis hűvösebbnek éreztem a levegőt.

Hátrafordultam, néztem a csónak mögött szétnyíló hullámtaréjt, néztem a tenger felé előzékenyen ereszkedő tájat, a ritkuló növényzetet, a vízbe simuló kavicsos partszakaszt.

Elővettem a telefonom, hogy megnézzem, nem küldött-e Camilla valami goromba sms-t. Az erős fényben előre kellett hajolnom, és a kezemmel ellenzőt kellett formálnom, hogy az árnyékában láthassam, mi van a képernyőn.

Igen, jött tőle üzenet.

Megnyitottam.

Viktort felültettem a buszra, úton van hozzád. 11:40-kor érkezik. Camilla.

Mi az istent képzel ez a nő?

Megőrült?

Hogy gondolja ezt?

Nem állapodtunk meg semmiben!

Mi van, ha beteg vagyok?

Megmondtam neki, hogy most nem alkalmas!

Nem vállalom!

Ki fog gondoskodni a gyerekről?

Hogy neki mi a jó, arra nem gondol?

Legszívesebben a vízbe dobtam volna a telefont, de uralkodtam magamon, letettem magam mellé az ülésre, és gyorsítottam, amíg meg nem nyugodtam.

Rohadt dög!

11:40?

Mindjárt annyi van!

Felemeltem a telefont, és írni kezdtem a választ, közben fel-felpillantottam, nem keresztezi-e másik csónak az utamat.

Nem tudok kimenni az állomásra. Ott marad egyedül. Egil.

Én is tudok blöffölni, nem csak ő, gondoltam, és a kezemben tartottam a telefont, hogy lássam, ha válaszol.

Elhaladtam Værøya mellett, utána nagy ívben kelet felé fordultam. Ezzel a sebességgel pár perc alatt hazaérek.

Amikor lassítani kezdtem, a csónak orra visszaereszkedett a vízre, lassan a stéghez siklottunk, de Camilla még mindig nem válaszolt. Kikötöttem a csónakot, a biciklit kivittem a partra, fogtam a benzineskannát, és felmentem a házba.

Mindjárt tíz óra van.

Ki kell mennem érte, nincs más lehetőségem. Aztán felültetem a következő járatra visszafelé.

A kannát a fészerbe tettem, rágyújtottam, kivettem egy sört a hűtőből, felállítottam a teraszon a napernyőt, leültem, és a lábamat feltettem a korlátra.

Meghúztam az üveget. És felhívtam Camillát.

Nem vette fel.

Kell, hogy legyen valamilyen B terve arra az esetre, ha nem megyek ki a buszhoz, gondoltam. Nem jellemző rá, hogy ekkora kockázatot vállaljon.

De nem lehetek biztos benne.

Mi van, ha nem várja senki?

Belép a gyermekvédelem.

És akkor őt veszik elő, nem engem. Neki ítélték a gyereket.

De ha elveszti a felügyeleti jogát, akkor én kapom meg?

Nem lehet kizárólagosan az enyém. Az szóba se jöhet.

Vajon van-e B terve?

Újra felhívtam.

Nem vette fel.

Kiittam a sört, kimentem a konyhába, az üres üveget betettem a hűtő mellett álló ládába, aztán csak álltam, és néztem befelé a nappaliba, de voltaképp nem láttam semmit.

Ekkor új sms érkezését jelezte a mobilom.

Nem veszem fel a telefont, ha hívsz. Tudd meg te is, milyen érzés. Most szállok be a gépbe. Érezzétek jól magatokat Viktorral!

Undorodtam ettől a győzedelmes hangnemtől. Láttam magam előtt Camilla tekintetét, amikor úgy érzi, hogy igaza van, és mosolyogva néz rám. Az egyszerre jéghideg és kötekedő tekintetét.

Hála az égnek, hogy már nem vagyunk együtt.

Sajnos nem tudok kimenni érte – írtam. Remélem, meg tudod oldani. Te vagy a törvényes felügyelője.

Ezen legalább elgondolkodhat egy kicsit.

Újra elővettem a benzineskannát a fészerből, és lementem a csónakhoz.

Camilla tudja, hogy úgyis kimegyek érte. Tudja, milyen gyenge vagyok. Amikor veszekedtünk, látta, amikor a szememet elfutotta a könny. Akkor is, amikor valami váratlan jó történt, akkor is látta, hogy könnyes lesz a szemem.

Nem tudta megérteni. Hogy a jóság váratlan megjelenése könnyeket csalhat az ember szemébe.

Nem maradhattunk tovább együtt.

Letettem magam mellé a benzineskannát, amely élénkvörös színével kiragyogott a környezete kékségéből, közelebb húztam a csónakot, átléptem a fedélzetére, eloldoztam a kötelet, bekötöttem a benzinvezetéket, lassan kanyarodva hátráltam néhány métert, aztán előremenetbe kapcsoltam a motort, és elindultam kifelé.

Ha valaha is írnék szerelmes verset, azt a tengerhez és a szigetekhez írnám. A tengeri élethez, a vízi utakhoz, a hajókhoz, csónakokhoz. Soha senkinek nem tudtam szavakba önteni, mire gondolok, mi dobogtatja meg a szívemet, ha meglátom a város kikötőit a benne horgonyzó hajók sorával, a szigetekre induló kompokat, a bank, a szálloda, a raktárépületek támfalait nyaldosó hullámokat, a halfeldolgozókat, a műanyag ládák jégágyain fekvő makrélákat, a tengeri szélben csapkodó lobogókat, a zászlórudak csattogó kötélzetét. A nagyobb szigeteket borító erdőket, a kisebb szigetek füves lankáit, az öböl bejáratánál álló világítótornyot, a mélyben úszkáló halakat, az éjszakánként a kagylótelepek körül rajzó rákokat. Többször is nekifutottam, próbáltam elmondani a barátaimnak és a kedveseimnek, és értették is, amit mondtam, bólogattak, és egyetértettek velem, hogy ez mind nagyon szép. De én nem a szépségről beszéltem, nem ezt akartam mondani! Amikor néztem a vízen közlekedő csónakokat, hajókat, a tenger felé forduló házsorokat, a partokat csapdosó hullámokat, akár sziklaszirtek, akár szigetek, akár öblök partjai vagy városok rakpartjai voltak, amikor mindez a szemem elé tárult, akkor éppen a látvány idegensége, a mássága rohant meg óriási erővel, mintha egy másik világ, a víz világa nyílt volna meg előttem. Igen, amikor a bevásárlószatyrokkal a kezemben átvágtam a téren, és lementem a lépcsőkön a vízhez, a város közepén kikötött csónakomhoz, és aztán lassan elindultam a kikötőből a nyílt tenger felé, úgy éreztem, mintha egy könyvben élnék, Italo Calvino Láthatatlan városok című könyvében.

Az érzés soha nem veszített erejéből. Ellenkezőleg, minden évben erősebb lett, amióta itt éltem.

Nem elképzelhetetlen, hogy Viktor hasonlóképp viszonyuljon az itteni tájhoz, bár nem valószínű, gondoltam, miközben behajtottam a két sziget közötti keskeny szorosba, ahol a vörösre vagy fehérre festett házak sűrűn egymás mellett álltak mind a két oldalon, rendjüket helyenként egy-egy okkersárga ház törte meg, és az ablakaik csillogtak a napfényben. Viktor városi gyerek, jobban szeret négy fal között lenni, mint a szabadban.

Talán mégis eltölthetünk itt együtt néhány szép napot.

Horgásznánk, fürödnénk, időnként bemennénk a városba fagylaltozni.

Kell ennél több egy tízéves gyereknek?

Egy egész hét azonban sok volna. Máris érzem magamban a vágyakozást, hogy leülhessek és olvashassak, utána elmenjek sétálni, aztán ha besötétedik, tovább olvassak vagy akár írjak is egy kicsit.

Csigalassan haladtam előre a szorosban nyüzsgő hajók között. Az emberek jól érezték magukat a hajóikon, napoztak a fedélzeten, ettek, söröztek, zenét hallgattak, mintha otthon lettek volna, a házukban, nem törődtek azzal, hogy közös térben vannak másokkal.

Jó lett volna, ha nincsenek itt. Ha nem lett volna egyetlen hajó sem a szorosban, egyetlen ember sem a szigeteken. Csak a táj, érintetlenül. Vagy még csak nem is ez. Hanem az érzés, hogy itt vagyok, pontosan itt, a földnek ezen a pontján. A táj bennem, és én a tájban.

Ősszel így szoktam itt lenni, és egész télen, egy ideig még tavasszal is. Úgyhogy nem panaszkodhatom.

És másoknak természetesen ugyanolyan joguk van itt lenni, mint nekem.

Ám legtöbben akkor is máshol vannak, amikor itt vannak. Zenélnek, rádiót hallgatnak, beszélgetnek, lógnak a telefonjukon. Hozzák magukkal a világaikat, és nem fogadják magukba ezt a világot.

Kijutottam a szoros szélesebb részébe, és növeltem a hajó sebességét. Már negyed tizenkettő volt, de megnyílt előttem az út.

A két szigetet borító lombos erdő fái közül szinte robbanásszerű hévvel villantották elő színeik és részleteik sokaságát a házcsoportok. A szoros végében a kék ég alatt feltűnt a város, vakítóan fehér házsorai felkúsztak a domboldalra, amelynek tetején a rádió régi adótornya trónolt.

Jézus zárkózott, magának való ember volt, minden jellemvonása erre utal. Távol tartotta magától anyját és testvéreit, tudni sem akart róluk. Tanítványai, akiket maga köré gyűjtött, nem a családot pótolták – kapcsolatuk egyirányú volt: Jézus beszélt, a tanítványok hallgatták, Jézus parancsolt, a tanítványok engedelmeskedtek. Heteket töltött a pusztaságban. Halálvágya nyilvánvaló.

Mit csinált harminc éven át, mielőtt színre lépett volna megváltóként?

Újra kitalálta magát? Ezért jelent meg a színen, ezért lett hirtelen látható?

Honnan bukkant fel? Miféle életből?

A nyár folyamán legtöbbet azon gondolkodtam, hogy a vallás – főként a kereszténység – lényegét illetően a társadalmi jelenségek közé tartozik-e, vagy épp ellenkezőleg, távol áll a társadalomtól, mint közegtől, amelyre elsősorban irányul. Jézus tanítása közösségi jellegű volt, fordítsd oda másik orcád is, viseld gondját az elesetteknek és betegeknek. Könnyű kijelenteni, hogy minden ember egyenlő, sokan hangoztatják is, de teljes mélységében az állítás szinte embertelen. Jean Genet a Rembrandtról szóló esszéjében látszólag minden különösebb motiváció nélkül leírt egy helyzetet egy vonat fülkéjében, ahol a vele szemben lévő ülésen egy visszataszító ember ült, és Genet hirtelen rémülten döbbent rá, mit jelent a kérdés: egyenlőek vagyunk? Ő ugyanannyit ér, mint én?

Az idióták, a hazudozók, a gyilkosok, a nők bántalmazói, a pedofilok ugyanannyit érnek, mint én?

Igen, és még egyszer, igen.

Nietzsche a kereszténységnek éppen a társadalmi aspektusát figurázta ki és leplezte le brutálisan. A kereszténység lehetőséget teremt a gyengék számára, hogy a maguk módján uralkodjanak az erősek felett. A gyengékből lesznek az erősek, a rosszakból a jók, a betegekből az egészségesek. Az erkölcs korlátokat jelent, elnyomást, akadályoztatást. Nincs igazi kibontakozás, igazi szabadság, igazi nagyság a gyengék zsarnokságában. Nietzschét azonban nem lehet úgy olvasni, hogy ne legyünk tudatában annak, hogy ő maga is lúzer volt, gyenge és magányos ember, és mindennel, amit akaratról, erőről, hatalomról írt, a saját elégtelenségét kompenzálta. Ami nem csökkenti a gondolatai jelentőségét, hiszen Nietzsche volt kétségtelenül az egyik legnagyobb gondolkodó az antikvitás óta, gondolatainak szabadsága és ereje felülmúlhatatlan – csak éppen maradtak, amik voltak: gondolatok. Jézus gondolatai megváltoztatják a világot. Nietzsche gondolatai csak a gondolkodást változtatják meg. És Jézus nem volt gyenge; hallatlan ereje átsüt az evangéliumokon, még ha a halála után írták is le őket.

Mégsem a felebaráti szeretet üzenete miatt tértem meg. Sőt, kedvem lenne azt mondani, éppen ellenkezőleg. Hiszen korunknak épp az a problémája, hogy az ember minden, hogy nincs semmi az emberen kívül. Bárhova fordulunk, csak emberi szemeket látunk, vagy olyasmit, amit az emberi szem már látott. Jó ideje már olyan messzire távolodtam a hittől, amennyire csak lehetséges. Amióta kiléptem az államegyházból, vagyis tizenhat éves korom óta, csak megvetéssel tudtam gondolni a kereszténységre – az összes többi vallásra is, ami azt illeti –, de a hit mint jelenség továbbra is foglalkoztatott, egészen pontosan a hit mibenléte, hogy mi jelent hinni. Feltételeztem, hogy a hit értelmet ad az életnek, és arra voltam kíváncsi, hogy mi az az értelem. Ám úgy láttam, hogy aki hisz, egy egész nézetrendszert tesz magáévá, az elképzeléseknek és értékeknek valamiféle mások által összeállított csomagját, és a jutalomként elnyert értelemért a szabadságával fizet. A hit az együgyű embereknek való, akik nem függetlenek, akik szívesen alávetik magukat mások akaratának, és örömmel hagyják magukat vezetni. Elolvastam Kierkegaard Félelem és reszketés című művét, és megértettem, hogy másképp is lehet hinni, hogy létezik másféle kereszténység is, nem csak az, amelyet Nietzsche ostorozott – olyan, amelyik kivezet az emberi közösségből. Vannak a könyvben különös kis vignetták, amelyek a gyermekről szólnak, akit leválasztanak anyja melléről; a gyermek életében ez az első kapcsolat, szimbiózis, melegség, biztonság, amitől váratlanul megfosztják, szinte tapintható benne a vágyakozás valami után, ami már nincs, és a kifelé fordulás valami más után, ami még nincs. A másik ember, a közösség, a társadalom után. A hit pedig az emberi közösségtől való elfordulás valami olyasmi felé, ami még nem létezik. Ebbe az irányba indult el Ábrahám, amikor felment a hegyre, hogy feláldozza fiát Istennek. Telve volt atyai szeretettel, és a hite a mélységbe vezette. Ahol talán csak üresség várt rá, a rettenetes semmi. Hite legyőzte félelmét, és embertelenné tette, mert ki az az ember, aki képes akarattal megölni a fiát, és levetkőzni emberi mivoltát valamilyen bizonytalan cél érdekében, amely azt a rémületes lehetőséget is magában foglalja, hogy nem létezik? A gondolatot csábítónak tartottam, de számomra nem jelentett semmit, nem járt semmilyen következménnyel, semmiképpen sem tudtam integrálni az életembe.

Mégis történnie kellett valaminek, láthatatlanul mégiscsak dolgozhatott bennem valami, mert a tél folyamán megtértem. Egy leírhatatlanul boldog pillanatban minden a helyére került. A felismerés, mert az volt, azóta elhalványult, folyamatosan próbálok újra a közelébe jutni. Noha a napok sötétségben telnek, fénye mindig világít valahol lelkem sűrű erdejében vagy nyílt tengerén, csak el kellett jutnom oda valahogy.

Jóformán csak vegetáltam ezen a télen, sokat aludtam, kikapcsoltam a telefonomat, nem sokat mosakodtam, ritkán váltottam ruhát, mindennap igyekeztem sétálni egy keveset, de többnyire csak hevertem a díványon. Amikor leszállt az alkony, inni kezdtem. A korábbi években gyakran gondoltam arra, milyen fantasztikusan jó volna egyedül lakni a nyaralóban, és miután szakítottam Camillával, tényleg ki is költöztem. Az ötlet most már nem tűnt annyira fantasztikusan jónak. Tudtam persze, hogy nem a nyaralóval, a vidéki élettel vagy az egyedülléttel van baj, hanem velem. Nem szerettem a saját társaságomat. A sors iróniája, hogy régebben, amíg különféle kapcsolatokban éltem, mindig arra vágytam, hogy egyedül lehessek, és amikor végre teljesült a vágyam, nem szűnt meg bennem a vágyakozás. De mire vágytam? Hova? Csak menekültem, egész életemben, ezt értettem, ehhez nem kellett pszichoanalitikusnak lennem. Azt hittem, mindig mások elől menekülök – az apámtól, a testvéreimtől, Torilltól és az egész pereputtyától, a szülővárosomtól, a szülőföldemtől, az iskolák konformizmusától, a nőktől, ifjúkorom pünkösdi királyságának hódításaitól, Therese-től és Helene-től és Hannétól – de közben nyilvánvaló volt, hogy magam elől futok.

Kínos felismerés volt, mert annyira kézenfekvő. Akik ismertek, valószínűleg mindig tudták.

Vajon az ember minden cselekedete a lelkiállapota számlájára írható?

Ezt nem voltam hajlandó elismerni, de a kulcs, amit a kezembe kaptam, ahogy ott heverésztem a díványomon, minden zárba beleillett, minden ajtót megnyitott.

Gyáva voltam, kerültem a konfliktusokat, a munkát, az embereket.

Kitértem a kihívások elől, a legkisebb ellenállás irányába haladtam, túl sokat ittam, csak magamra gondoltam.

Ez vezetett ide, ahol voltam.

Az új év első napjaiban szállingózni kezdett a hó, és aztán hosszan, kitartóan esett. Nulla fok körüli volt a hőmérséklet, a tengerre és az erdőre köd telepedett. Amikor sétálni mentem, általában délutánonként, még sötétedés előtt, mindig ugyanazon az úton, ki a parti sziklákhoz és vissza az erdőn keresztül, a csend már-már nyomasztó volt és félelmetes. A köd elnyelte a hangokat, nedves párába burkolta az egész tájat, az évnek ebben a szakaszában senki nem járt errefelé, a legközelebbi forgalmas országút is több kilométerre volt.

Csak a lépteim és a gondolataim hangját hallottam.

Hidegebb lett, a parti sziklákat vékony jégréteg borította be, a köd felszállt, de a felhők maradtak, fekete falat emeltek körben a látóhatárra. A hóesés nem állt el, de szél kerekedett, apró, keményre fagyott hópelyhek kavarogtak benne. Valóságos expedíciónak számított már az is, ha sállal, sapkával, kesztyűvel felszerelkezve fát kellett behoznom a fészerből. Amikor visszaértem, három fahasábot mindjárt betettem a kandallóba, a többit a mellette álló ládába dobtam, aztán levettem magamról a nehéz, kinti ruhát, és leheveredtem a díványra. Még csak tizenegy felé járhatott az idő, de odakint már olyan sötét volt, hogy a tűz lángjának fénye halványan tükröződni kezdett az ablakokban. Lent halkan morajlott a tenger.

És ekkor: harangkongás.

Illetve, először nem is tudtam, mit hallok, a hang alig szűrődött át a viharossá váló szél zúgásán, szinte beleveszett a fák suhogásának és a tenger egyre erősödő hullámverésének zajába.

Ding, ding, ding, szólt kitartóan a gyenge hang, amely egészen más volt, mint az elemek tombolásának hangja, mintha nem is ebből a világból jött volna, hanem valamilyen másikból.

Azt sem tudtam, hogy vasárnap van.

Odamegyek, gondoltam, és felálltam. Jó volna hallani mások gondolatait is, nem csak a sajátjaimat. És ha elviselhetetlen, amit hallok, mindig akad a templomban valami nézegetnivaló.

Felvettem a vastag pulóveremet, az anorákot, a sapkát és a kesztyűt, sálat tekertem az arcom elé, és kimentem. A havazás elállt, de a levegő még mindig tele volt kavargó hószemcsékkel, melyeket a szél a domboldalról vert fel és hurcolászott körbe kénye-kedve szerint.

A templom egy magaslaton állt, nem messze a tengertől, és aki hajóval közeledett a part felé, már messziről láthatta, de azok elől, akik a másik oldalról, a szárazföld felől érkeztek, mint manapság a legtöbben, szinte teljesen rejtve maradt. Egyik fala kőből épült a tizenkettedik században, amikor először emeltek templomot ezen a helyen, míg a többi részét fából ácsolták a tizennyolcadik században.

Régebben többször is útba ejtettem, amikor a környéken csatangoltam; mintegy húszpercnyi járásra volt a nyaralótól, szerettem a látvány váratlanságát, ahogy egyszer csak ott áll a magaslaton, amikor kilépek az erdőből; az izgatóan archaikus jelenséget, Isten házát, korunkban, az érintetlen természetben. De bent még nem voltam soha.

Amikor ezen a délelőttön beléptem, már javában folyt az istentisztelet, és a jelenlevők – nem több, mint hat, hét vagy legfeljebb nyolc idős ember – mind hátrafordultak, hogy megnézzék, ki jött be. Levettem a sapkám és a kesztyűm, óvatosan biccentettem, és bepréseltem magam az egyik leghátsó padsorba, közben letekertem magamról a sálat, és lehúztam az anorákom cipzárját. Belülről forrónak éreztem az arcom a fullasztó gyaloglás után, kívülről viszont hidegnek a jeges szél miatt. Párszor átdörzsöltem az arcom a kezemmel, és közben néztem a lelkészt. Ő is öreg volt, arca megereszkedett, megjelenését a vastag keretes, vastag üvegű szemüveg dominálta. A pápaszem mellett még a fehér papi talár is szinte észrevétlen maradt.

Most tartottak a bűnvallásnál. A lelkész a padlót nézve mondta a szöveget.

Szent és igaz Isten, teremtőnk,

légy hozzánk irgalmas.

Vétkeztünk ellened és

parancsolataid ellen.

Jézus Krisztusért kérlek, bocsáss meg nekünk.

Szabadíts meg bűneinktől, hogy szolgálhassunk téged,

óvjuk teremtett világodat, és szeretettel

fordulhassunk felebarátaink felé.

Ha hinnék, gondoltam, vigasztalást meríthetnék a szavaiból. De mivel nem hiszek, a szavainak nincs erejük, nem kötődnek semmihez. Nincs senki, aki kegyelemmel tekint ránk, senki, aki megbocsát, senki, aki megszabadít.

Felnéztem a mennyezetre. Zöldre festették, fehér felhőkkel. A zöld szép volt, de szokatlan: miért nem kék, mint az ég? Olyan zöld volt, mint a tenger egy mélyen fekvő homokzátony fölött egy nyári napon. A stilizált felhők mind egyformák voltak. Az égből egy nagy vitorlás hajó modellje lógott lefelé. Miféle kereszténység ez? Rokokó felhők egy tizennyolcadik századi égen a tenger világában?

A padsorok végénél valami portálféle állt egy-egy nagy méretű, stilizált oroszlánnal a két oldalán. Helyenként bibliai témájú festmények díszítették a falakat, amelyek a maguk idejében még idegenebbek lehettek, mint most, hiszen akkor még nem léteztek fényképek vagy filmek, és az akkori hívek közül senki nem utazhatott el Izraelbe, nem láthatta a saját szemével a Genezáreti-tavat vagy Jeruzsálemet, Betlehemet vagy Názáretet.

Számukra ez a mesék birodalma volt.

Ahogy a tizennyolcadik század tengeri látképeinek árbócrengetege a mesék birodalma számunkra.

Különös érzés olyan térben tartózkodni, itt az erdőben, a tenger közelében, amely ennyire sűrűn tele van jelentésteli elemekkel, de még különösebb, gondoltam, hogy a jelentésük már nem érvényes. A felismerések, amelyek kifejezést találtak és mintegy lerakódtak ezekben a szimbólumokban, már nem relevánsak.

Már csak néhány rozoga öregember tartja fontosnak, hogy idejárjon. Úgy használják a templomot, mint valamiféle szellemi járókeretet. A hangjuk, amikor együtt énekelték a zsoltárokat a lelkésszel, rekedtes volt és reszkető. Az egyik nő kétségtelenül szép és telt hangon énekelt, de hangja már csak a múltat idézte, nem a jövőt.

A lelkész végül a hitvallást olvasta fel, és hegyezni kezdtem a fülemet.

Hiszek egy Istenben, mindenható Atyában,

mennynek és földnek teremtőjében.

Hiszek Jézus Krisztusban,

az Ő egyszülött fiában, a mi Urunkban,

aki fogantatott Szentlélektől,

született Szűz Máriától,

szenvedett Poncius Pilátus alatt,

megfeszítették, meghalt és eltemették,

alászállt a poklokra,

harmadnapon feltámadt a halottak közül,

fölment a mennybe,

ott ül a mindenható Atya Isten jobbján,

onnan jön el ítélni

élőket és holtakat.

Hiszek a Szentlélekben,

hiszem az egyetemes anyaszentegyházat,

a szentek közösségét,

a bűnök bocsánatát,

a test feltámadását

és az örök életet.

Ámen.

Ez is a mesék birodalma. Szűz hozta világra, mégis királyok ivadéka. És „harmadnapon”. Miért nem a másodikon vagy a negyediken?

Az istentisztelet egy újabb bűnvallás és hálaadó imádság után véget ért, és a gondnok, egy ősz hajú, hatvanévesforma, bandzsa férfi, aki állandóan az ajkát nyalogatta, körbejárt, és beszedte az adományokat. Találtam a zsebemben néhány gyűrött ötszázast, amit odaadtam neki, főként azért, mert megsajnáltam, mivel a fonott kosárka mélyén, amelyet elém tartott, csak egy marék fémpénz hevert.

Kint: a szél, a hatalmas tenger, a fekete égbolt.

Az autók, amelyek sorban egymás után kitolattak a parkolóhelyükről, és a kavargó hóesésben kihajtottak az útra.

A gondnok, aki belülről becsukta a nagy, kétszárnyú ajtót, és sorban lekapcsolta a benti lámpákat.

A régi kocsiúton mentem az erdőn keresztül, a szél végigszáguldott a fák között, és havat tapasztott a törzseikre, aztán kiértem a nagy, kopár térségre, amelyet néhány évtizeddel ezelőtt lőtérnek használtak, még korábban pedig, a háború alatt, a németek repülőtere volt, most viszont nem használták semmire, legfeljebb parkolásra nyaranta, amikor sokan strandolnak errefelé. A tenger felőli oldalán, ahonnan most a szél fújt, még jól látszottak a betonból épült német erődítményfalak maradványai. Elképzelhető, kérdeztem magamban, miközben fejemet lehajtva átvágtam a téren, hogy a hitüknek csak a megjelenési formája volt archaikus, de a tartalma, az, amiben hittek, nem változott, mindig ugyanaz volt, és mindig ugyanaz lesz, és hogy a hit mindig megtalálja – mint ahogy eddig is mindig megtalálta – az újabb és újabb bejáratokat a sokfelé szétszóródott, különféle kultúrák számára?

A problémát ez esetben Jézus jelenti. Semmi nem nevezhető vele kapcsolatban időtlennek vagy változtathatatlannak. Meghatározott korban és meghatározott helyen élt, olyan emberek között, aki kortársai voltak, sokukat a történelemből is ismerni lehet: Augustust, Heródest, Pontius Pilátust. És ami történt vele, csak egyszer történt, soha nem ismétlődött meg, ahogy a mi életünkben is, a mi körülményeink, a mi életfeltételeink között is minden csak egyszer történik meg.

Jézus imádása önmagunk megszentelése? Isten egy lett közülünk?

Lehet, hogy ezzel kezdődött meg mai létünk teljes áthumanizálódása?

Átértem a térség túlsó végébe, és az ösvény újra bevezetett az erdőbe. Zengett az egész táj körülöttem. A fák recsegtek-ropogtak, a hullámok zúgtak és morajlottak, a szél vonított. Felpezsdített az élmény, nem is annyira a rítus, inkább maga a templom, jó volt olyan térben lenni, amely ennyiféle jelentést hordoz, még ha ezek a jelentések számomra nem relevánsak is.

Mit hisznek, akik hisznek?

Soha nem értettem igazán.

Mélyen alattam hatalmas hullámok tornyosultak, és úgy rohamozták a parti sziklákat, mintha tengeri szörnyek volnának. A távolban a fehéren tajtékzó habokra ráborult a szürkésfekete ég. Miután az ösvény észak felé fordult, a tenger eltűnt a szemem elől, de a hangja velem maradt, forrásától elszakadva szabadon keringett a fák között.

Értelmet akartam az életemben. De nem tudok hinni olyasmiben, amit nem hiszek el. Nem tudom kivetni magam a semmibe abban a hitben, hogy majd elkap valami, egyszerűen azért nem, mert nem hiszem, hogy lenne ott bármi.

Megálltam, és néztem befelé az erdőbe. A sudár erdei fenyők úgy hajladoztak a szélben, mintha hajók árbócai lettek volna. Távolabb sűrű sávban álltak a lucfenyők, az ágaik himbálóztak, lengedeztek, de a törzsük szinte mozdulatlan maradt. Más volt a súlyuk, más a sötétségük.

– Istenem, adj valami jelt! – mondtam csak úgy magam elé.

Tényleg kimondtam?, gondoltam a következő pillanatban.

Állok az erdőben, és felnőtt ember létemre jeladást kérek Istentől?

Arcomat félig a vastag sálamba rejtve, a sapkát mélyen a szemembe húzva, zavartan és szégyenkezve siettem tovább. Elkapott a vágy a dívány, az ágy, az alvás, a sötétség után.

Valami mozgott a fejem fölött, felnéztem.

Koromfekete, nagy testű madár közeledett felém a viharos szélben. Ide-oda repkedett, és egy pillanatra megállt egy helyben a levegőben, bár a szárnyával továbbra is csapkodott. Aztán leszállt egy faágra, pontosan fölöttem.

Holló volt, és lenézett, egyenesen rám.

Nem tudtam mire vélni.

Kitátotta a csőrét, hátrahajtotta a fejét, és hármat rikkantott.

Krroaa! Krroaa! Krroaa!

Verdesni kezdett a szárnyával, felszállt a fák koronája fölé, és elrepült.

Kábultan újra elindultam. Jeladást kértem, és jött egy madár. Természetesen véletlenről van szó! Ha létezne Isten, mindenható, nem érdekelné, mit teszek vagy mit mondok!

Mégis: jött egy madár. Egyenesen rám nézett. És háromszor rikoltott. Nem kétszer, nem négyszer.

Miután azon gondolkodtam, milyen mesébe illő, hogy Jézus három napot töltött a halottak birodalmában.

Az ösvény megkerült egy kis dombot, aztán lejteni kezdett a tenger felé. Egy régi homokbánya gödre tátongott üresen előttem. Sehol egy ember. Sehol egy állat, madár sem.

Amikor tizenhat éves koromban Norvégiába költöztem, és itt folytattam a gimnáziumot, az első ősszel vitába keveredtem egy Kathrine nevű osztálytársammal a vallásról. Kathrine hívő keresztény volt, és foggal-körömmel védte a hitét. A kérdést nem tartottam különösebben fontosnak, főleg azért mondtam, amiket mondtam, hogy bosszantsam őt, hogy jelentsek számára valamit. Igen, néhány hónapig szinte gondolni sem tudtam másra, csak rá. Egy nap behozott egy képet az iskolába, hogy megmutassa nekem. A képen vastag felhőtakaró volt, amelyet áttört egy fénysugár. Szerinted Isten nem létezik, mondta, Istent az emberek találták ki. De ezt vajon ki találta ki, kérdezte, és az orrom elé dugta a képet. Ez csak egy napsugár, feleltem neki. Napimádó lettél? Őszintén meglepett a naivitása. Megbántódott, természetesen. Most viszont egyszerre én vagyok az, aki bizonyítékot lát Isten jelenlétére, nem a napban, hanem egy madárban, és nem mint egy tapasztalatlan, tizenhat éves siheder, hanem mint felnőtt ember, aki már leélte a fél életét.

Amikor visszaértem a nyaralóba, már kellő távolságból tudtam visszagondolni a történtekre ahhoz, hogy mosolyogni tudjak a butaságomon. Az ajtófélfánál leütögettem a cipőmről a havat, levetkőztem, az átázott felsőruháimat a kandalló elé állított székekre raktam, aztán néhány fahasábot dobtam a már éppen csak parázsló tűzre, letérdeltem, és addig fújtam a parazsat, míg a lángok nyaldosni nem kezdték a fát. Azután bementem a hálószobába, felkapcsoltam a lámpát, és a könyvespolc elé álltam. Amikor annak idején elolvastam a Félelem és reszketést, annyira magával ragadott Kierkegaard gondolkodása és stílusa, hogy nyomban megrendeltem a dán kiadótól a munkái összkiadását. Több mint ötven kötet sorakozott a polcomon, és most szégyenkezve kellett belátnom, hogy a „Hit lovagja”, a „Végtelen rezignáció állapota” és Kierkegaard más érdekes fogalmai iránti lelkesedésem alaposan megcsappant a két hónap alatt, amíg a könyvcsomagok ideértek.

Tekintetemmel végigfutottam a kék színű kötetek gerincén. Az egyik címben szerepelt a „madár” szó, levettem a polcról. Lilien paa Marken og Fuglen under Himlen.14 Miután belelapoztam, rájöttem, hogy egy prédikáció szövege. Az Újszövetség egyik passzusának értelmezése. A nappaliban álló íróasztalomhoz mentem, leültem, és olvasni kezdtem.

Mire befejeztem, kint már besötétedett, a szél elállt.

Olyan heves érzelem töltött el, hogy nem tudtam, mit kezdjek vele. A gondolatokból nem maradt bennem semmi, nada, nichts.

Becsuktam a könyvet, újra leguggoltam a kandalló elé, összegyűrtem egy darab újságpapírt, fakérget, forgácsot, kisebb gallyakat tettem rá, aztán három vastag hasábot gúlába állítottam föléjük, majd gyufát gyújtottam, és néztem a felfelé kúszó sárga lángokat és az elfeketedő, összepöndörödő, lassan elhamvadó újságpapírt.

Itt van Isten országa.

Megfordultam, megtapogattam a székek támláira terített ruhadarabjaimat. Teljesen szárazak voltak. Felöltöztem, az előtérben leültem a sámlira, és befűztem a bakancsomat. A délelőtti hó megolvadt, a víz kis, domború tócsákba gyűlt a lakkozott padlón. A kandallóban szinte függőleges lángokkal égett a tűz. A házban teljes volt a csend, csak az égő fa sistergését és ropogását lehetett hallani.

Itt van Isten országa.

Felálltam, kinyitottam az ajtót, kimentem. A tengerig nyúló hólepte táj mozdulatlanul terült el előttem. A tiszta, fekete égbolton hunyorogtak a csillagok. Sokat csökkent a hőmérséklet, mínusz öt fok lehetett, de az is lehet, hogy tíz. A fáskamra ajtaja előtt feltorlódott a hó. Most kéne eltakarítanom, gondoltam, és megkerültem a házat, bementem a rozoga fészerbe, ahol annak idején apám tartotta az autóját, megkerestem a lapátot, visszamentem, és lapátolni kezdtem a havat… … …

Jegyzetek

14 ’A mezők lilioma és az ég madarai’ (dán).

Tartalom

Első nap

Arne

Kathrine

Emil

Iselin

Solveig

Kathrine

Jostein

Turid

Arne

Kathrine

Iselin

Jostein

Turid

Második nap

Egil

Solveig

Vibeke

Arne

Turid

Jostein

Esszé a halálról és a holtakról

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4285 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence