A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Brittney Arena: A Dance of Lies, 2025

© Brittney Arena, 2025 together with the following acknowledgment:
‘This translation of ‘A Dance of Lies’ is published
by Publish and More Kft. by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.’

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Map copyright © 2025 by Penguin Random House LLC

Az eredeti borítóterv alapján a borítót és
a fedéltervet készítette Koppányi Lilla.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Valentin Kristóf

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-54-4

Jeff, ezt neked ajánlom, mindazért, amit tőled kaptam.

És azoknak, akik fájdalmukban láthatatlannak érzik magukat.

A szerző megjegyzése

Kedves Olvasó!

Ez a könyv nem a saját tapasztalataimat mutatja be. Inkább azért kezdtem el írni, hogy meneküljek az életem elől. De ahogy az már történni szokott, a történetem váratlan fordulatot vett.

A fantasy mindig közel állt hozzám: számomra ez egy ablak egy másik világra, ami segít, amikor a legnagyobb szükség van rá. Mindig is rajongtam a merész, fantasztikus kalandokért. A húszas éveimben, amikor egy betegség miatt többnyire ágyhoz kötve éltem, szerettem volna írni egy olyan történetet, ami emlékeztet rá, milyen érzés élni – akkoriban ugyanis leginkább egy élőhalottnak éreztem magam.

Azt azonban nem tudtam, mire is van szükségem igazán: egy bizonyítékra, hogy valaki, aki olyan, mint én – minden fájdalmával és testi korlátozottságával együtt – igenis lehet egy ilyen történet középpontjában. Sok történet született már különleges képességű, erős hősnőkről, akik nem félnek kardot forgatni, de hol vannak azok, akiknek még az életben maradás is nehézséget okoz, nemhogy a harc?

Vasalie lett a válaszom erre a kérdésre. Bár az ő fogyatékossága egy hosszú fogságból ered, az enyém a POTS (poszturális ortosztatikus tachycardia szindróma), az MCAS (hízósejt-aktivációs szindróma), az EDS (Ehlers–Danlos-szindróma), a diszautonómia, az ME/CFS (krónikus fáradtság szindróma), a Lyme-kór és más betegségek együttes következménye. Az ő történetével azt akartam üzenni: a korlátaink nem határozzák meg az értékünket, és nem akadályozzák meg, hogy káprázatosan romantikus és jelentőségteljes életet éljünk.

Gyanítom, sokan közületek közelről ismerik a fájdalmat. Megszabadítani sajnos nem tudlak tőle titeket, de remélem, legalább azt elérhetem, hogy lássátok: nem vagytok láthatatlanok, és emlékezzetek rá, hogy rendkívül értékesek vagytok. A fájdalmatok, akár látható, akár nem, soha nem vész kárba. A hangotok igenis számít. A történetetek számít. És megérdemlitek, hogy főszereplők legyetek.

Brittney Arena

Figyelmeztetés

A regényben előfordulnak olyan részek, amelyek érzékenyen érinthetik az olvasót. A témák, melyek triggerelő hatással lehetnek: érzelmi és fizikai bántalmazás, trauma, pánikrohamok, erőszak, krónikus betegség és fogyatékosság.

Első fejezet

Hangokat hallok a végtelen sötétségben.

Néha a saját hangomat. Szüntelen dünnyögést.

Aztán csak torz szótagokat.

Van, hogy tízen beszélnek hozzám. Húszan. Egy teljes kórus. Régi ismerőseim szólongatnak. Vasalie. Va-szal-jeee. Olykor énekelnek is. Elsorolják a kudarcaimat. Azt suttogják: már nincs remény, örökre ebben a börtönben ragadok.

Ma azonban egy elnyújtott, csikorgó hang elnémítja őket.

Fénysugarak kúsznak a cellámba, csíkokat vetnek a bőrömre.

Elfordítom az arcom a támadó fénytől, de az acélbilincs belemar a csuklómba, a helyemre szegez. Hunyorogva nézek a cellaajtóba vágott ablakra. Sosem szokták kinyitni – de tényleg, soha –, kizárólag akkor, amikor a felügyelő meg akar győződni róla, hogy még lélegzem. Tegnap is ezt tette.

Azt hiszem.

Várom, hogy elvonuljon egy árnyék. Hogy csikorogva bezáruljanak azok az acélzsaluk.

Hogy a sötétség újra magába húzzon.

A szemem már rég hozzászokott. Csak azt a halvány, gúnyos kis fényvillanást látom az ajtó alatt.

Túl sok.

Túl fényes.

Elfordítom a tekintetem a lábamról, ami kilóg a durva vászoningem alól – nem bírom sokáig nézni. Inkább a patkányokat számolom. Olyan sokan vannak: a sarkokban kuporognak, megrágcsálnak mindent, amit csak találnak. Borotvaéles fogaikat éppúgy megszoktam, mint a koszt és a mocskot, ami a bőrömet fedi.

Szinte már csak egy porhüvely vagyok. Egy hulla. Egy rakás csont, amit ideje lenne eltemetni lassan.

Nem is tudom, dobog-e még a szívem.

Nem tudom, akarom-e, hogy dobogjon.

És az az ablak még mindig nem akar becsukódni.

Aztán a fém nyögésétől még a padló is rázkódni kezd alattam – kinyílt a börtön külső kapuja. Léptek visszhangzanak, egy, kettő, három, dübörgő lüktetés.

Felemelem a fejem.

És abban a pillanatban emberek gyűlnek az ablakom elé, elzárva előlem a fényt. Kulcsok csörgése hallatszik közvetlenül odakintről.

– Morta foga. Ez a szag! – szólal meg valaki.

– Ha kiviszed innen, egy hétig én fogom fényesíteni a páncélodat.

A szívem gyengén megdobban.

– Egy hétig? Ugyan, ne nevettess! Még a leghosszabb lándzsával se érnék hozzá.

Azért jöttek, hogy kivégezzenek? A fém a karomba vág, amikor előrehajolok. Könyörögnék érte, azért az édes pillanatért, amit a szabadulás hozhat. Az esélyért, hogy a saját lábamra állhassak, és tüdőmet megtölthesse a nyugati szél meleg lehelete, akárcsak egy pillanatra is, mielőtt a penge lesújt rám.

– El sem hiszem, hogy Illian király így akarja látni. El sem tudom képzelni, mennyi sikálás segíthetne rajta.

Illian király.

Mint a bárd suhintása, úgy hasít belém arcának emléke.

Állának metszett, márványszerű vonala.

A sötét, fényes fürtjei.

Az a mély, végtelen fekete tekintet, ami mindig megcsillant, valahányszor rám nézett – kivéve a legutolsó alkalommal.

Az utolsó alkalom.

Illian.

A neve olyan hatással van rám, mintha egy szöget vernének a mellkasomba. Beszívom a levegőt, és úgy érzem, mintha lyuk lenne a tüdőmön.

Azon kezdek tűnődni, nem lehet-e, hogy ez csak egy álom volt. Egy gyönyörű jelenet, ami aztán rémálommá vált. Egy szellem, ami makacsul kísért.

Látni akar. De miért?

Emlékszem…

Emlékszem… De mire is?

Arra, hogy egykor azt hittem, itt fogom leélni hátralévő napjaimat, elzártan, félőrülten, míg végül el nem nyel e balsorsú hely valamennyi iszonya. De… lehet, hogy szükségük van a cellára? Talán sokba kerül fogva tartani engem.

Nem. Ha a király látni akar engem, az nem a cellám miatt van.

– A haja lesz a legbüdösebb. Ezt húzzátok majd a fejére! – mondja egyikük. – Maradjon rajta legalább addig, míg a palotába nem ér.

A cellaajtó hirtelen kivágódik, a kőre mocskos permet szóródik. Mézszőke tincseimen túl páncélos csizmákat látok.

Az egyik őr elállja az ajtót, mintha képes lennék elfutni, míg a másik a páncélba bújtatott kezével a karom után nyúl. Kattanás hallatszik, és a bilincseim leválnak a fő láncról. A félelemtől bizsereg az egész testem, remegni kezd minden végtagom. Hátamat a kőfalnak vetem, de az őr könyörtelenül felránt.

Hirtelen megszédülök, kibillent az egyensúlyom. Tartanak, hogy ne essek el, és egy zsákot húznak a fejemre.

A fájdalom úgy fúródik az ízületeimbe, mint ezer tőr. A térdem megroggyan, ahogy előretaszigálnak. Két tenyerem a kőhöz csapódik, törékeny csontjaim úgy reszketnek, mintha bármelyik pillanatban eltörhetnének. Összeszorított foggal felnyögök, a hangom rekedt.

– Menjünk! – szól az egyik férfi, aki talpra ránt. Felsóhajt, majd hagy egy kis időt nekem, hogy megálljak a lábamon, és megtaláljam az egyensúlyom.

Néhány hete – vagy ki tudja, talán néhány hónapja, nem igazán tudom nyomon követni az idő múlását – a felügyelő újra beállította rajtam a bilincseket. Előtte még tudtam mozogni. Azt a viszonylagos kényelmet természetesnek vettem. Ki tudtam nyújtózni, és lefekhettem a deszkára, amit ágyként használtam. Éreztem a cellám határait, és így kötődtem valamicskét a valósághoz. Aztán jött a felügyelő, és morogni kezdett amiatt, hogy folyton csörög a láncom, ami őt bosszantja.

Szóval, jó erősen megszorította őket. Eltávolított néhány láncszemet, így a végén már alig tudtam elmozdulni. Már felállni sem tudok azóta.

A hűvös levegő végigsimítja a bőrömet, miközben lassan végighaladunk a börtön folyosóin. A fájdalom annyira éles, hogy elfog a rémület.

Mintha az elhasznált testem képtelen volna tovább tartani a saját kevéske súlyát, ami megmaradt belőle.

Az izmaim elsorvadtak. Nem maradt semmi erőm. A lábaim elzsibbadtak egy idő után, csak egy könyörtelen, viszkető bizsergés marad, meg az a fájdalom, ami olyan, mint ezer tű szúrása.

Elvesztettem a testem, amiért éveken át dolgoztam, amit tánccal formáltam, és most még az is nehezemre esik, hogy egyáltalán talpon maradjak. Csak az őrök ereje tart, az ő vállukra nehezedve jutok fel a lépcsőn, miközben mindketten a hónom alá nyúlva tartanak.

Ismét azt a fémes csikorgást hallom, most azonban sokkal közelebbről.

Aztán meleg fény suhan végig rajtam, mint egy nyári fuvallat; még a zsák is, ami a fejemet fedi, narancsszínben izzik.

Melegség.

Egy könnycsepp gördül végig az arcomon váratlanul, egészen az államig. Oly sokáig nem éreztem mást, csak tátongó, hideg ürességet – kívül és belül egyaránt.

És akkor rájövök, hogy én már nem akarok visszamenni. Soha többé. Bármit is akar tőlem a király, én hétszentség, hogy nem megyek vissza abba a cellába.

Zaj vesz körül, ahogy végighurcolnak a macskaköves tereken. Minden lépés egy alku, egy újabb könyörgés a testemhez, hogy legyen szíves engedelmeskedni. A szédülés miatt mégis újra meg újra kibillenek az egyensúlyomból. Az őrök türelmetlen fújtatással várnak, nem akarnak hozzám érni, csak amennyire szükséges.

Közben hangok kavarognak minden irányból, beleszédülök. Paták dobogása, kocsikerék csattogása. Beszélgetések és végtelen suttogások foszlányai.

Jóságos ég, ki az ott?

Inkább mi az?

De minden erőmre szükségem van, hogy egyáltalán lépni tudjak.

Újabb lépcsősorhoz érünk, és miközben fölfelé vonszolnak, ki tudja, hová, felismerem a talpam alatt megcsúszó, hűvös márványt. A levegő ismét megváltozik.

Ez most egy hideg, visszhangzó tér. Úgy tűnik, valóban eljutottam a palotába. Néhány hosszú folyosón még végig kell menni, aztán végre lehúzzák a zsákot a fejemről.

Pislogva próbálok hozzászokni a fényhez – pedig nem túl éles. A falak, a padló és a boltívek sima, halványbézs kövekből lettek megépítve. A fáklyatartók egyenlő távolságra sorakoznak egymástól, fényük meg-megcsillan a távoli fürdőmedence víztükrén. A levegőt mirhával kevert füstölő illata tölti meg – olyan gazdag és édes, szinte el sem hiszem, mennyire más ez, mint a börtön állandó bűze, a vizelet és az izzadság nehéz párája.

A hasamat szorítom, miközben hullámokban rám tör a hányinger.

Három nő lép be, körém gyűlnek, ahogy az őrök hátralépnek, és hirtelen már vetkőztetnek is, leoldják rólam a bilincseket, és a medencéhez vezetnek…

Rongyok és szivacsok siklanak végig csupasz testemen, szappanhabot dörzsölnek minden porcikámra. Újra meg újra vizet zúdítanak a fejemre.

Úgy érzem, fuldoklom. Vagy mintha egy hosszú rémálomból rántanának vissza az életbe.

Kovakő pengéket és köveket húzogatnak a lábamon, a hónom alatt, a bőröm vörös lesz tőle, de sima. Amikor kiemelnek a fürdőből, illatos olajokat dörzsölnek belém. Fésűkkel esnek neki a hajamnak, érzem, hogy kitépnek néhány gubancot. És most már csak egy gondolat marad a fejemben…

A király.

A király.

A király.

Voltam már itt, ebben a teremben.

Viseltem már magamon ezeket az illatokat.

Felkészítettek már engem korábban is.

Még mielőtt…

Még mielőtt fenekestül fel nem fordult az életem. Töredezettek az emlékeim, de annak a bizonyos éjszakának az eseményeit az idő sem tudta elhalványítani. Most, itt, még élesebben emlékszem: valaki belemart a felkarom puha húsába, félálomban kirángattak a szobámból az éjszaka kellős közepén; a király az árnyékból figyelt, de a fáklya fényében megcsillanó diadémja elárulta őt.

Emlékszem arra, ahogy előrelépett, lassan, megfontoltan, miután a lába elé vetettek.

A durva kezek érintésére is, ahogy az emberei megmotoztak, nincs-e nálam fegyver – mintha képes lennék bármit is rejtegetni a leheletvékony hálóingemben.

A karjaimat szorosan összefogták egy kötéllel, mintha valami vadállatot akarnának megfékezni.

Aztán előrángattak a szobámból egy holttestet, aminek a létezéséről semmit nem tudtam.

Emlékszem a kiabálásra. A vádakra. A kínvallatásra…

Az őrök csattanó öklére, miután megpróbáltam elfutni.

Egy halk kiáltás szökik ki belőlem, ahogy az emlékek megrohannak – azt a borzalmat nem tudom kitörölni a fejemből, pedig ezerszer és ezerszer megpróbáltam már elengedni. A király egész biztosan tudta, hogy nem öltem meg a tanácsadóját. Vele voltam aznap éjjel, amikor az a férfi meghalt.

Tudta, hogy ártatlan vagyok, mégsem tett semmit.

Az volt az első alkalom, hogy megengedte, bárki is hozzám érjen. Féltékeny ember volt, és ez a féltékenység úgy terjedt szét a lelkében, akár az olajba mártott kanócon a láng – különösen, ha rólam volt szó. Elég volt egy szikra, és lángra lobbant.

De a féltékenysége volt a pajzsom. Ő volt a védelmezőm. Senki nem érinthetett meg, még a legmagasabb rangú emberek sem, és akik mégis megpróbálták, megfizettek érte: a vagyonukkal, a rangjukkal, olykor az életükkel is. Most mégis hagyta, hogy az őrök kezet emeljenek rám – ilyet egyébként ő soha nem tett velem. Egyetlenegyszer sem. Még akkor sem, amikor úgy izzott benne a vágy, ahogy sörre vágyik az ember egy nehéz nap után.

És amikor ott feküdtem a padlón, mint egy darabjaira esett bábu, olyan aprót suhintott a csuklójával, hogy szinte nem is láttam a mozdulatot, és az őrök elhurcoltak onnan. Akkor nagyon megjegyeztem: sem a kemény munka, sem a gazdagság, sem a rang nem védhet meg a király haragjától. Nem számít, hogy a táncosnők között engem tartott a legnagyobb becsben, hogy az én műsoraimat szerette legjobban, hogy én voltam a kiválasztottja – a lényeg azon van: egyedül neki van választási lehetősége.

A Király Ékkövének neveztek engem.

De én már nem is emlékszem arra a lányra, aki akkor voltam. Számomra olyan, mint a délibáb a sivatagban, néha azt sem tudom, valóban létezett-e.

Most mégis látni akar.

A szolgálók semmit sem árulnak el, még a tekintetemet is kerülik. Tiszta ruhát húznak rám: egyszerű, fehér pamutot, ami a térdemig ér, és derékrésznél egy kötél fogja össze.

Próbálom kerülni tekintetemmel a medence tükrét – de kudarcot vallok.

Semmit nem érzek, ahogy a felismerhetetlenségig torzult tükörképemre nézek. Ki az ott? Mint egy halott. A szeme beesett, törékeny teste meggörnyedve hajlik előre, a derékig érő haja pedig, amit a szolgálók befontak, szánalmasan fest.

Amikor végül elfogadhatónak ítélnek, az őrök visszatérnek mellém. Nem is tudtam, hogy kimentek. Fájdalom nyilall belém, ahogy erősen megragadják a karomat.

Mielőtt elvezetnének, egy új asszony lép be a terembe. Középkorú nő, rézvörös konttyal a fején, aki magas nyakú, szürke bársonyruhát visel, ami csak kiemeli sápadt bőrét.

Meglep, amikor egyenesen a szemembe néz.

Mintha nem a börtönből jöttem volna, hosszú fogság és egy gyilkosság vádja után.

– Brigitte vagyok – szólít meg közönyös hangon. – Adtak már magának enni?

– Azt az utasítást kaptuk, hogy vigyük közvetlenül Illian királyhoz – magyarázza az egyik őr, miközben újra rám kattintja a bilincset. – Nem késlekedhetünk.

– Az égiekre, hát nézzenek már rá! Alig áll a lábán – veti oda Brigitte, és a remegő térdemet figyeli. – Legalább valami ételt készíthettek volna neki. Egyikőjüknek sincs egy szemernyi esze sem? – harsogja, majd sarkon fordul, és zsémbesen követ minket kifelé.

Egy hatalmas folyosóra húznak be, egy újabb, fájóan ismerős, díszes dupla ajtóhoz, amit nem kevesebb, mint tíz páncélos férfi őriz.

Ahogy közeledünk, az ajtó kitárul.

Három szárny nyílik tovább a tágas boltívek alatt. A középső a magánszórakoztatásra szolgál – ott töltöttem napjaim legnagyobb részét. Jobbra a király személyes őrségének és szolgálóinak lakosztálya helyezkedik el, ahol egy apró, de fényűző szobában laktam, ami a kertre nézett. Még most is fájdalmasan élesen rajzolódik elém az emlék: az elefántcsontszínű, arannyal futtatott stukkók, a magas ablakon át beáradó fény, és odakint, a lágy szélben táncoló, mélyvörös rózsák látványa.

Az volt a menedékem.

Ismét érzem a hiányát. Mint egy dallamét, amit már nem tudok felidézni.

Végül a harmadik boltíven lépünk be, egészen balra.

Kemény gombóc szorul a torkomba, a visszatérő emlékektől egyre inkább elnehezülök. Ez Illian király személyes lakosztálya – a báljai után, éjről éjre, itt töltöttük az időnket, hosszú órákon át beszélgettünk és vitáztunk a sakkjátszmák, sajtok, gyümölcsök, borok mellett, többnyire a dolgozószobájában…

Most is ott vagyunk, közvetlenül a dolgozószoba előtt.

– Várjon itt! – szól Brigitte, és egyedül lép be, nyilván, hogy bejelentsen.

Egy éneklő madár hangja vonja magára a figyelmem, tőlem balra. A széles, boltíves ablakon túl egy a palotával szomszédos, hatalmas erdő terül el, a távolban pedig ott sejlenek a Galan-hegység kékes, ködfátyolos ívei. Felhők gyűltek az égre, amióta kiszabadultam, friss esőt hozva magukkal. Néhány szarka lebben be a tető eresze alá, menedéket keresve.

Játszanak, és úgy fest, mintha táncolnának.

Mintha jól éreznék magukat.

A látványtól ismét elfog a vágy, és a térdem ezúttal nem a fájdalomtól rogy meg, hanem valami egészen más miatt.

Majdnem el is felejtettem, milyen az igazi szépség. Hogy mi létezik a börtön falain túl.

Megfeledkeztem az apró dolgokról: az eső illatáról, a víz érintéséről, a szél hangjáról.

A fenséges és végtelen természetről.

Elfelejtettem, milyen érzés, amikor minden érzékem egyszerre kel életre.

Amikor mindent látok.

Mindent érzek egyszerre.

Könnyek égetik a szemem sarkát.

Majdnem elfelejtettem, milyen az, amikor élni akar az ember.

Egy fuvallat lopakodik be az ablakon, libabőrös lesz tőle a karom és a lábam. Beszívom a föld friss, nedves illatát, és megfogadom magamban, hogy soha nem megyek vissza abba a cellába.

Még ha fegyvert is kell lopnom hozzá egy őrtől.

Még ha Illian holttestén keresztül is kell elmenekülnöm.

Második fejezet

Nyugat-Miridran királya az aranyozott íróasztalánál ül, aminek négy, vastag lába úgy váj a szőnyegbe, mint karmok a húsba.

Föl sem pillant. Még akkor sem, miután engem bevezettek, a távozó Brigitte mögött pedig egy halk kattanással becsukódik az ajtó.

A király homloka ráncba szalad, ahogy a kezében tartott fekete lúdtoll egyenletes, sima mozdulatokkal siklik a pergamenen.

Kihasználom a pillanatot, hogy alaposan szemügyre vegyem.

Pontosan olyan, ahogy emlékeztem rá. Fiatal, alig lehet harmincéves. Mindössze néhány évvel idősebb nálam. Erős vállú, az álla még ma is olyan, akár a kasza éle, csak a haja más, rövidebb, a sötét fürtjei a füléig érnek.

Feszülten beszívom a levegőt, a gyomromban izzik a düh szikrája.

Itt van hát – az én védelmezőm, a pártfogóm. A király, aki egykor úgy nézett rám, mintha a legféltettebb kincse volnék. A megváltóm, aki menedéket kínált nekem, feltéve, hogy vele tartok, és csak neki táncolok.

A hazug, aki pompát és oltalmat ígért udvara fényében, de végül a patkányok közé taszított.

Még mindig nem értem, miért történt mindez. Miért büntetett meg egy gyilkosságért, amiről tudta, hogy nem követtem el – és nem is követhettem el. Talán megunta a társaságomat? Vagy hibáztam valamiben? Vagy rájött, ki is vagyok valójában, honnan jöttem? De nem – az lehetetlen. A régi életemet nyomtalanul magam mögött hagytam.

Idővel ráébredtem, hogy a válasz nem is számít. Ő azt tehet, amit csak akar.

Azt hittem, különleges vagyok számára – de mit számít egyetlen ékkő annak a királynak, akinek több ezer ragyog a lábai előtt?

Elfordítom a tekintetem, mindent alaposan megnézek magam körül. Az alacsonyan függő lámpások szórt fényt vetnek a falakra, a mennyezetre, és az íróasztal mögött álló baljós szoborra.

Morta sorsistennő.

A Halál kurtizánja, a Lelkek aratója.

Magas, aranyszállal átszőtt márványból faragott alak. Finom csuklya fedi a fejét, csak a hírhedt, telt ajkú félmosolya látszik ki alóla. Hosszú haja hullámokban omlik végig a ruháján, mint a folyékony fém. Illian király mindig is lenyűgözőnek találta őt – talán mert megszállottja a szépségnek.

A történet szerint Morta minden léleknek felajánl egy esélyt, hogy visszatérjen az élők világába – de olyan gyönyörű, hogy senki sem tud ellenállni neki, annyira csábító, hogy lehetetlenség nemet mondani a halálnak. Némelyek szerint alakot vált, vagy talán a holtak érzékelése lesz más, mert végül mindenki elfogadja a kezét.

Mindenki elfogadja a halált, és önként követi Mortát a Birodalmába. A Halál Birodalmába. Mindenki – kivéve engem, mert nekem soha nem adatott meg a választás.

Vártam, vártam, de ő csak nem jött el.

Illian király halkan felsóhajt, végül leteszi a tollát. A tekintetét lassan rám emeli, mintha az idő is lelassulna a jelenlétében. Végignéz rajtam: a tekintete megáll a lábamon, a derekamon, a vállamon, majd egyenesen a szemembe néz. Legszívesebben összehúznám magam. Olyan vagyok, mint egy lehullott csillag – egy egykor ragyogó drágakő, amit most sárba taszítottak.

Ő még mindig ugyanolyan elegáns, én azonban… elfonnyadtam.

– Vasalie Moran – szólal meg, és fekete tekintetét az enyémbe fúrja. – Ez a két év nem volt kegyes hozzád.

Nem felelek, bár a válasz már a nyelvem hegyén van. Te tetted ezt velem, te hazug disznó.

Aztán a szavai úgy sújtanak le rám, mint egy ütés. Két év.

Nem tudtam, mennyi idő telt el. Már rég nem számolom.

A király méreget engem, az ajka gúnyosan megrándul. Azt akarom, hogy emlékezzen – a vérem színére, a sikolyom hangjára. Azt akarom, hogy lássa a szememben mindezt.

Azt akarom, hogy kísértetként álljak előtte.

Újra kifújja a levegőt.

– Kétségkívül azon tűnődsz, miért hozattalak ide.

Hallgatásomra hátradől, hosszú ujjait a karfára fonja.

– Kegyes vagyok – állítja, és hangjából enyhe sóvárgást hallok ki. – Mindig is az voltam. Különösen veled. Engedtem, hogy életben maradj, annak ellenére is, milyen borzalmas bűnt követtél el.

Megfeszítem az állkapcsomat, de ő folytatja.

– És most itt vagy, szabad vagy! Nyugodj hát meg, Vasaliém, a szerencse ismét rád mosolygott. Engedelmeskedj nekem, és soha többé nem látod a celládat!

Vasaliém. Az ő tulajdona, mint mindig – és a bosszúság ellenére érzem, hogy a mellkasomban óvatosan nyílni kezd a remény bimbója.

Engedelmeskedj nekem, és soha többé nem látod a celládat!

Csakhogy én nagyon jól ismerem ezt az embert. Ismerem a hazugsága ízét. Bármit mond is ezután, az nyilván csábító lesz – akár egy ruha, amelyet rubinok és gyöngyök díszítenek, de a fényes felszín alatt egy szoros acélfűző lapul. Egy újabb ketrec.

– A jutalmad az lesz – folytatja –, hogy felmentelek.

– Felment… – A szó kiszökik a számon, mielőtt felfognám, hogy hangosan is kimondtam. A hangom kissé rekedt, és hirtelen szánalmasnak érzem magam.

Illian félmosolyra húzza a száját: jól ismerem ezt a vigyort, így nézett rá az előadásaim végén is.

– Azt akarom, hogy részt vegyél az ünnepségen fellépőként Anell szigetén, a Koronák Gyűlésén – mondja. – A beépített emberemként…, bár ennél jóval több leszel. Természetesen csak a meghallgatás lehetőségét tudom számodra garantálni. Ahhoz, hogy fel is léphess, meg kell nyerned magadnak a Mulatságok Mesterét. De ha sikerrel jársz, akkor…

Megszédülök, elveszítem az egyensúlyom, majdnem elvágódom, de az egyik mögöttem álló őr megragadja a vállam.

A Koronák Gyűlése. Az emlékeim olyan gyorsan kezdenek kavarogni, hogy szinte nem is látok semmit. Ez egy egy hónapon át tartó tanácskozás, amelyen a Miridran három királya látja vendégül az egyesült északi nemzeteket – más néven a Koronák Szindikátusát. Háromévente rendezik meg, a békeszerződések megújításának és a háborúból kikecmergett országok közti egyensúly helyreállításának céljából.

Meghívást kapni a Koronák Gyűlésére fellépőként olyan óriási megtiszteltetés, amelyért bármely komoly előadó az életét adná. Egy ilyen kiváltságos szereplés nemcsak hírnévvel, hanem jelentős vagyonnal is járhat később.

Bár a Gyűlést Kelet-Miridran egyik szigetén tartják, és csupán néhány napnyi útra esik innen, Illian király korábban nem engedte, hogy elmenjek a meghallgatásra. Hiába könyörögtem, semmit sem ért. És most, mindazok után, amit velem tett…

– Vasalie? – szólít meg. A türelmetlenségtől megfeszül az arca.

Elönt a harag, és a hangom elakad, alig tudok szóhoz jutni a döbbenettől.

– Ez valami tréfa? – nézek rá. – Nézzen rám, felség!

– Nézem.

A tekintetem a padlóra esik – a csontos lábfejemre, a sovány lábamra, amin alig maradt izom. A bokámat és a csuklómat hegek barázdái borítják, a bilincsek nyoma még most is látszik.

– Nincs erőm táncolni. Már nagyon rég nincs.

Miattad.

A hangom gyenge, hiányzik belőle az él, ami korábban olyan könnyedén jött belőlem.

– Majd lesz – feleli. – Két hónapod van felkészülni a meghallgatásra. De nem foglak győzködni, Vasalie. Ha megtagadod a parancsomat, visszamehetsz a börtönödbe, és ott fogsz megdögleni.

Látja az arcomon: bármit megtennék, csak ne kelljen visszamennem.

Már horogra akadtam, neki csak annyit kell tennie, hogy kihúz.

– Mit vár tőlem, ha sikerül bejutnom? – kérdezem alig hallhatóan.

– Előadóként olyan helyekre is bejuthatsz majd, ahová más kémeim nem. A kémemként fogsz szolgálni, és mindenről beszámolsz nekem, amit tudni akarok. És ha véget ér a Gyűlés, teljes kegyelmet kapsz tőlem. Visszaadom a címed, a lakosztályod, és megkapsz mindent, amit csak kívánsz. Kérd, és a tiéd lesz.

Amit csak kívánok.

A cellámban végtelen órát töltöttem azzal, hogy találgattam, vajon mit szeretnék az élettől. Mit tettem volna másként? Mit tennék, ha valamilyen csoda folytán meg tudnék szökni? Mindez még azelőtt volt, hogy a reménytelenség lassan teljesen átitatta volna a szívem, akár a tinta a vászon rostjait.

Amit csak kívánsz. Kérd, és a tiéd lesz.

Sokáig azt hittem, bosszúra vágyom. Hogy megtoroljam mindazt, amit ez a férfi tett velem, aki képes volt gondolkodás nélkül eldobni magától. Elképzeltem, hányféleképpen árthatnék neki, és nem tagadom, az a harag még mindig bennem él. Még most is vágyom a bosszúra.

De ennél is jobban vágyom a szabadságra. El akarom felejteni a múltamat, a fájdalmamat, és el akarok tűnni innen. Mindent magam mögött akarok hagyni, mintha itt sem jártam volna. Mindent el akarok felejteni.

El akarom felejteni őt.

Illianra nézek.

– A nevemet tisztázni fogja?

– Igen – feleli.

– Akkor engedélyt kérek, hogy elhagyhassam Nyugat-Miridrant.

Kinyitja a száját, majd elhallgat. Tudom, merész dolog, amit kérek, de most rádöbbenek valamire: ennek a férfinak szüksége van rám. Kifejezetten rám, különben olyan táncost választott volna, aki nem gyűlöli teljes szívéből.

De… vajon miért?

– Ha úgy kívánod – feleli végül.

– Írásban kérem. A pecsétjével hitelesítve.

– Rendben, Vasalie – mondja vontatottan, majd néhány sort körmöl egy pergamenre, és ráüti a pecsétjét. Amikor befejezi, felém mutatja, hogy láthassam. – De ezt magamnál tartom, amíg a Gyűlés le nem zárul.

Figyelem. Ha hazudik, azt ügyesen elrejti, sötét tekintetéből nem tudom kiolvasni.

– De… miért? Mit akar kideríteni?

Illian király keserű pillantást vet rám.

– Neked ahhoz semmi közöd.

Nyelek egyet, és összefűzöm az ujjaimat. Bármit is tervez feltárni a Koronák Gyűlésén, az nem lehet kis dolog. Főleg, ha az egész Szindikátus jelen lesz. Nem mondaná azt, hogy cserébe megkaphatok bármit, ha pusztán engedelmességet akarna tőlem. Valamit rejteget előlem, van valami titkos szándéka. De ha a szabadságom ára a hazugság és az álnokság, meg fogok fizetni minden petákot.

Csak egyszer biccentek, a puszta beleegyezés jeléül, bár minden erőmet be kell vetnem, hogy egyenesen tudjam tartani a hátam.

Mosolyra húzódik a szája.

– Az én Vasaliém, végre visszatért hozzám.

A gyomrom felfordul attól a birtokló hangsúlytól, ami ismét átszínezi a szavait. A bejárat felé int, mire az egyik őr újra beengedi Brigitte-et. Csak az állával bök a nő felé, amikor megszólítja.

– Vigye el innen! Tegyen meg mindent, ami a felkészüléshez szükséges, de nem hagyhatja el a folyosómat!

Brigitte felém nyújtja a karját, és most nagyobb szükségem van rá, mint valaha. Belé kapaszkodom, ahogy megfordul, és elindít az ajtó felé.

– És, Vasalie! – szól utánam Illian király.

Megállunk.

– A szemem és fülem mindenütt kísérni fog az Anell-szigeten – mondja. – Ha megszöksz, megtalállak. Ha bármi rosszat szólsz rólam, arról értesülni fogok. Ha elárulsz, nemcsak a jutalmadat vonom meg… – egy pillanatra elhallgat, és szeme jéghideggé válik. – Hanem én magam foglak megölni.

Most mintha új bilincsek zárultak volna a csuklóm köré: ígéretekből kovácsolva és fenyegetésekből faragva. De egy új esélyt is kaptam közben. És ezt az esélyt nem fogom eltékozolni.

* * *

A hátamban és a lábamban megrándulnak az izmok abban a pillanatban, ahogy Brigitte-tel kilépünk a király dolgozószobájából, majd a lábam kicsúszik alólam, és úgy heverek a padlón, mint egy rongybaba.

Arra számítok, hogy az őrök azonnal felrángatnak a földről. De csak Brigitte hangját hallom, amint rájuk parancsol, hogy hívják azonnal a felcsert, és hozzák a vacsorát is, amit korábban olyan hevesen számonkért rajtuk.

– Ostoba banda… – morogja, ahogy a lépteik távolodnak.

A következő pillanatban azt érzem, hogy átkarol. Így marad velem, mozdulatlanul, míg az orvos meg nem érkezik.

Még akkor sem hagy el, amikor hordágyra fektetnek, és elszállítanak a felcser szárnyába. Ott, miközben az orvos végigmér tetőtől talpig a puha, halvány, ráncos kezével, Brigitte továbbra is mellettem áll.

Akár a sas, úgy követi minden mozdulatát, és amíg folyik a vizsgálat, én lassan elszédülök, jó párszor elveszítem az eszméletem.

Bizonyára ezzel a feladattal bízta meg a király Brigitte-et. Mégis van benne valami eredendő jóság, amit nem tudok értelmezni. Illian nyilván elmondta neki, ki vagyok.

Vagy mégsem?

Az a helyzet, hogy nem emlékszem rá korábbról. Ő sem ismerhetett rám, ami azt jelenti, hogy bizonyára új itt. Engem mindig távol tartottak a nyilvánosságtól: kivéve, amikor teljes díszben léptem színpadra, és annyi festék fedte az arcomat, mintha álarcot viselnék. De még akkor is, kizárólag az Illian király által kiválasztott közönség előtt léptem fel.

A csendet csak akkor töröm meg, amikor a felcser elhagyja a termet.

– Tudja, miért tartottak engem elszigetelve, ugye?

Mert ha kiszabadulnék, és felismernének a palotában, az emberek azonmód beszélni kezdenének. Talán több is történne ennél. Lord Sarden, akinek a megölésével megvádoltak, közkedvelt volt, különösen az udvar személyzetének körében.

Amíg Illian király fel nem ment a vád alól, senki nem tudhatja meg, ki vagyok.

Brigitte némán bólint, kezét az ölében tartja összekulcsolva, de ez az egyetlen jele annak, hogy kényelmetlenül érzi magát.

– Titoktartásra köteleztek, úgyhogy ne aggódjon! De igen, Vasalie Moran… tudom, ki maga, és azt is, mit mondanak, mit tett.

Mit mondanak.

De vajon hisz nekik? Hisz a királyának?

A felcser visszatér. Felállít, leültet, majd újra felállít, miközben a pulzusomat méri; többször is elájulok közben. Főzeteket önt le a torkomon Brigitte segítségével, kenőcsöket kever, az izmaimat nyújtja, megmozgatja az ízületeimet, és lejegyzetel minden rándulást és fájdalmas rezdülést.

Három nap telik el, mire a diagnózist és az állapotomat – vagy inkább: annak hiányát – ismerteti.

– Két év ilyen korlátozott mozgással… nos, csoda, hogy egyáltalán tud még járni – magyarázza. – Lehet, hogy soha nem nyeri vissza a teljes mozgástartományát. Idegi sérülés lehet ez, ha tippelnem kell. Továbbá izomkárosodás is. És ott van még a szíve…

Megmerevedek.

– A szívem?

– Valamilyen szindróma – feleli. – Még sosem láttam ehhez foghatót. A pulzusa túl gyors, jóval gyorsabb a kelleténél. De nincs benne rendszer, nincs meghatározható ritmus. Azt gyanítom, a kiváltó ok a hirtelen mozdulat, a megerőltetés vagy a hő lehet, de még ez sem igaz minden esetben.

Brigitte kérdezi meg azt, amit én nem tudok.

– Fel fog épülni?

– Nem tudom, mennyire súlyos – feleli. – Az efféle állapot kiszámíthatatlan, és gyakran krónikussá válik. – Felsóhajt, és sajnálkozó pillantást vet rám. – Hogy valaha felépül-e, nem tudom megmondani. A rendszeres mozgás, a nyújtás és a jobb táplálkozás talán segíthet. A fájdalom és a kimerültség azonban… – Elakad a hangja. – Azt javaslom, tanuljon meg együtt élni ezekkel. Hozza ki a legtöbbet a lehetőségekből!

Az az erő, amit Illian látványa ébresztett bennem, most elszivárog, és csak üresség marad a nyomában. Egy használhatatlan test vagyok. Egész jól éreztem magam egy ideig, de most ráébredek: a király lehetetlen feladatot bízott rám.

Kegyelemről és szabadságról beszélni ilyen adottságok és elvárások mellett szívtelenség.

Összegömbölyödöm a priccsen, és azt kívánom, bárcsak eltűnne körülöttem az egész világ.