Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Gaea Schoeters

Trofee

Querido, 2020

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Soós Krisztina

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-184-6

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2020, Gaea Schoeters

© Hungarian translation 2024, Soós Krisztina

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Afrikának ajánlom, akármi legyen is az.

Az igazságnak ajánlom, akármi legyen is az.

A képzeletnek ajánlom, akármi legyen is az.

„Meg volt írva, hogy sose áruljam el – hogy hű maradjak a magam választotta rémlátomáshoz.”

Joseph Conrad: A sötétség mélyén

(Vámosi Pál fordítása)

A repülőgép ragadozómadárként bukik alá a koromfekete égből, lelassul, pár pillanatig látszólag mozdulatlanul lebeg, majd széles köröket ír le, mintha tétovázna két lehetséges zsákmány között, mintha még nem döntötte volna el, melyikre csapjon le. Lent a mélyben, csíkokra hasítva a sötétséget, fénysávok rajzolódnak ki, melyeken más, kisebb fények, mint a hangyák, egymás felé közelítenek, összegyűlnek, csoportokba rendeződnek, majd ismét szétterülnek. A fényfoltokon kívül sötét a föld, tátongó fekete lyuk, túl sötét ahhoz, hogy meg lehessen állapítani, sík-e, vagy dimbes-dombos. Csak később, amikor a repülőgép felhagy a tétovázással, és tovább ereszkedik, rajzolódnak ki olvasható minták: a földgerincek kiemelkednek, a völgyek visszahúzódnak, a víz elválik a szárazföldtől. Nincs sok idő szemlélődésre; most, hogy a madár kiválasztotta prédáját, villámgyorsan alábukik. Még egy pillanatra épületek, teherautók, autók is feltűnnek, majd a futómű a földhöz csapódik.

Dawid fellélegzik, de nem érez megkönnyebbülést; ellenkezőleg, mintha elnehezedne, mintha ebben az új országban erősebben vonzaná a föld, és a levegőt nehezebb lenne belélegezni. Évek óta ezt a pillanatot várta, nap mint nap, és ugyanennyi éjen át álmodott róla. De most, most, hogy valóban itt van, nem érez sem örömöt, sem diadalt, de még csak elégedettséget sem. Bár a gép sértetlenül elérte célpontját – erről biztosítja a légiutas-kísérő fémes hangja, arra az esetre, ha ő vagy valamelyik utas kételkedne benne, hogy megérkeztek –, nem a megérkezés öröme, nem az a megkönnyebbülés keríti hatalmába, mint azt, aki hosszú utat megtéve, sok viszontagság után eléri célját, és ünnepli, hogy élve megúszta, hanem a búcsú szomorúsága, mintha magával vinné az eddig megtett egész utat, és teljes súlyával nehezedne rá az utazás során hozott összes áldozat.

Egy rántással megáll a gép. Körülötte felállnak az utasok, magukhoz veszik csomagjaikat, és a folyosón lökdösődnek. Dawid még egyszer, utoljára kinéz az ablakon. Csak most veszi észre, hogy odakint fehér a föld. Havazott. A látvány meglepi, mert bár természetesen ismeri a hó fogalmát, ahogyan a szót is, még sosem látta a jelenséget. Úgy nézi, mint egy gyermek születését: teljesen hétköznapi esemény, amely évszázadok óta rendszeresen megtörténik, különösebb felhajtás nélkül, és a világ többi része számára észrevétlen marad, de amikor valaki életében először látja, az csodaként éli meg.

I. A vadász
Két hónappal korábban

A lövés hangja belehasít a reggeli csendbe. Bár erősen megfeszítette magát, a nehéz vadászpuska visszarúgása mégis kibillenti Huntert az egyensúlyából; a fegyver ereje majdnem fél méterre löki el a bal lábát a földtől. A mellette álló Van Heeren felnevet.

„Mindig meglepik az embert, ugye? Kegyetlen rohadékok ezek a régi kétcsövűek. De azért remek lövés volt.”

Hunterrel együtt a lőtér másik végébe sétál; Hunter elégedetten állapítja meg, hogy tényleg telibe talált. A céltábla közepén apró becsapódási lyuk látható, alig vastagabb, mint a kisujja, de a golyó a becsapódáskor teljesen felszakította a mögötte lévő homokzsákot; mindenfelől vékony, vörös homokcsíkok csordogálnak belőle. Ezért a tűzerőért nem bánja a vállán lévő zúzódásokat: ez hamarosan élet és halál kérdése lehet. A vadász, nem a préda számára.

Soha nem értette, miért kedveli oly sok vadász a kisebb kaliberű fegyvereket; ő nem érezné magát biztonságban a vadonban egy könnyebb fegyverrel. A könnyebb töltény tökéletesen irányzott lövést igényel, és a vadász nehéz terepen nem mindig engedheti meg magának azt a luxust, hogy megválassza a szöget; ha a vad váratlanul támad rá, szerencsés, ha eltalálja. Ráadásul a könnyű fegyver megöli ugyan a zsákmányt, de nem állítja meg azonnal, Hunter pedig nem szeretné, hogy egy „halott” állat eltiporja, amely, mielőtt kiterülne, még néhány métert továbbfut. Éppen ezért választja a nagyvadak vadászatához a könnyebb, modernebb modell helyett a régi, duplacsövű .577-es Nitro Express puskáját, ugyanazt a puskát, amellyel Hemingway egyszer már lelőtt itt egy orrszarvút és egy oroszlánpárt. De ma reggel nem ezt adta elő a repülőtéri rendőröknek, amikor a fegyvere vámolásakor arra a kérdésükre, hogy miért ilyen nagy kaliberű fegyverrel vadászik, egyszerűen csak annyit válaszolt, hogy a puska a nagyapjáé volt, ami igaz is, és hozzáfűzött még valamit a férfiasságról, amire jóváhagyólag nevetéssel reagáltak. Nem szabad felébreszteni az alvó oroszlánt, főleg egy olyan országban, mint ez, ahol az egyenruhán lévő vállcsíkok száma jelzi a korrupció mértékét; minél kevesebben tudnak az utazás valódi céljáról, annál jobb. Gondosan kinyitja a duplacsövűt, és megtörve a karjára akasztja. Van Heeren barátságosan megpaskolja a vállát.

– Szerintem megérdemelsz egy aperitifet.

Az alacsony bungalók között a szállás felé sétálnak; körülöttük tücskök ciripelnek. Hunter néhány mély levegőt vesz; az éjszakai repülés és a rekkenő hőség ellenére frissnek és fittnek érzi magát. Készen áll a vadászatra. Elméje nyugodt és higgadt, de éberebb, mint otthon, hallása éles, érzékeli az ismeretlen szagokat, érzi a levegőben a vas enyhe ízét. Vajon vihar közeleg? Megáll a bungalójánál.

– Mindjárt jövök. Elteszem az öregfiút, és felveszek egy tiszta inget.

Hunter kinyitja a tolóablakot, fegyverét az ágyon lévő nyitott fegyverládába helyezi, leveszi átizzadt ingét, és a szék támlájára akasztja.

Bár tudja, hogy nem kellene, leül az ágya szélére. Azonnal könyörtelenül lecsap rá a jetlag: teste semmi másra nem vágyik, csak hogy lefeküdjön, és bepótolja a kimaradt éjszakát. Csak kicsit feküdni, csak egy kicsit, annyi belefér, nem igaz? De amint kinyújtózik az ágyon, rájön, hogy ostobaság, amit csinál; ha most lehunyja a szemét, elveszett. Akkor elalszik, nemsokára, az éjszaka közepén felébred, majd órákon át álmatlanul várja a reggelt. És ez ismétlődik majd a következő napokban, amíg teljesen ki nem merül. Holott a titok épp abban rejlik, hogy azonnal fel kell venni az új nap ritmusát. Még épp időben kényszeríti magát, hogy nyitva tartsa a szemét, és a zsebében keresgéli a mobiltelefonját. Rákoppint egy névre, és vár; fölötte a mennyezeten a ventilátor nehéz falapátjai lomhán köröznek. Tizenegyszer csöng ki a telefon, mire valaki felveszi. A vonal túlsó végén meleg és álmos női hangban nem érződik semmi szemrehányás.

– Halló!

– Felébresztettelek.

– Ezen meglepődsz, éjszaka közepén?

– Hol vagy?

Az anyag suhogása hallatszik, ahogy egy másik anyagon siklik. Lepedő, amit visszahajtanak. Gondolatban maga előtt látja, ahogy a nő felül az ágy szélén, még nincs teljesen ébren, arcvonásai lágyabbak, mint napfénynél. Bár valaha a lány éles eszébe szeretett bele, mégis az éjszakai énje az, ami megérinti.

– Mexikóban.

– Na, mesélj! Munka vagy szórakozás?

– Nem mindenki választja szét ezt a kettőt olyan élesen, mint te.

Hunter elneveti magát. Gondolatban maga előtt látja az irodáját. A monitorok tengerét, az ott dolgozó férfiak ingbe öltöztetett hátát, melyek éppoly felcserélhetők, mint a kijelzők, amit bámulnak; az arcukat sem kell látnia ahhoz, hogy tudja, ki termel nyereséget, és ki okoz veszteséget, a lapockáik feszessége eleget elárul. Odakint a kirakatüveg mögött tornyok tucatjai törnek az ég felé. Függőleges a látóhatár. Aligha lehet elképzelni ennél nagyobb kontrasztot az őt körülvevő végtelenséggel; itt kilométerekre ellátni anélkül, hogy bármibe is beleütközne a tekintete. Félig felemelkedik, könyökére támaszkodik, és nézi a tájat: emberi jelenlétnek sehol semmi nyoma.

– Egyedül vagy?

Felesége nem válaszol azonnal, amiből Hunter gyanítja, hogy nincs egyedül. Mi másért kelne fel, hogy beszéljen vele? Cipzár hangja hallatszik, valószínűleg a szúnyoghálót húzza szét, majd a nő mezítlábas lépései a fapadlón. Aztán ismét a felesége hangját hallja, amely most már nem olyan halk.

– Féltékeny lennél, ha nem így lenne?

Most már ébren van. Arcáról eltűnt a lágyság, és a férfi fél világon át is érzi, ahogyan a nő kihívóan néz rá.

– Nem.

– Tényleg?

– A féltékenység a gyengeség jele. Azt jelentené, hogy fenyegetve érzem magam.

Az oroszlánok nem támadnak rá a falka minden hímére. Csak a hierarchiát még nem ismerő fiatal állatoknak mutatják meg, hol a helyük. Az együttélés energiatakarékos és hatékony módja. Most feleségén a sor, hogy mosolyogjon.

– Rendben!

A nő vizet töltött egy pohárba, Hunter hallja, ahogyan iszik. Nagyokat kortyol belőle. Látja a nő nedves ajkait. Hirtelen vágyakozni kezd utána, olyan hevesen, hogy maga is meglepődik.

– Hazajössz a házassági évfordulónkra? – kérdezi a férfi.

– Hova haza?

– Haza. A házunkba.

– Nem tudsz te idejönni? Itt jobb az idő.

– Nem igazán. Van egy ajándékom a számodra.

– És?

– Nem éppen egy kézipoggyász méretű.

Hallja, ahogy a nő levegőt vesz. Feszülten felsóhajt.

– Az, amire gondolok?

Abból, amilyen gyorsan felteszi a következő kérdést a felesége, Hunter már tudja, hogy nem várt választ.

– Mióta tervezed ezt?

– Két éve.

A halk zaj a vonalban a nő elismerését jelenti. Amikor a nő felfogja férje szavait, Hunter érzi, hogy felesége megborzong. Rövid borzongás, csupasz bőr érintkezése a pizsama puha selymével.

– Mikor indulsz? Oda…

– Már itt vagyok. Ma reggel érkeztem.

Csend.

– Hunter?

A nő habozik, mert tudja, hogy férje utálja, amikor ő ezt mondja, de Hunter tudja, hogy párja úgyis ki fogja mondani.

– Légy óvatos, rendben?

Hunter a mellette lévő nyitott fegyvertartóban fekvő puskája felé nyúl, és végigsimítja a fát. Izgatottság árad szét testében, bizsergető vágyakozással tölti el a holnapi vadászat.

– Megígérem. De nem túl óvatos. Nem szeretném, ha unalmassá válnék számodra.

Leteszi a telefont, feltápászkodik, vizet fröcsköl az arcára, kiválaszt egy tiszta inget, és felöltözik az ebédhez. Nem lepi meg, hogy felesége aggódik; ez nem olyan szafari, mint a többi. Nem is annyira a zsákmány, mint a vadászati engedély körüli felhajtás miatt: az előző vadászt, aki megkapta, többször is halálosan megfenyegették. De felesége aggodalma, bármennyire is érthető, teljesen felesleges: nem személyesen pályázott az engedélyre, hanem számos cége egyikén keresztül, amelyeket kimondottan azért alapított, hogy eltüntesse a nagy ügyfelek vitatható vásárlásainak nyomait. A kétes felvásárlási gyakorlatokhoz és a féllegális monopóliumokhoz képest, amelyeket néha el kell rejtenie a pénzügyi ellenőrök elől, gyerekjáték egy afrikai keskenyszájú orrszarvú vadászengedélyének megvásárlását eltitkolni egy maroknyi fanatikus természetvédő elől.

Az étteremben csak egyetlen asztalt terítettek meg; a tervezett vadászat kényes természete miatt Van Heeren erre a hétre nem igazolt vissza más foglalást. Hunter az egyetlen vendége. Van Heeren a terasz egyik klubfoteljében várja őt; az alacsony, fából készült dohányzóasztalon két gin-tonik elkészítve. Gordon’s Gin Schweppes Tonickal, az eredeti, nem pedig a rózsaszirmokkal díszített hippiváltozat. A két férfi kis ideig csendben ül egymás mellett; lent a napfényben megcsillan a medence vize. Hunter érzi, hogy a házigazda is várja a holnapot; nem mindennap fordul elő, hogy egy ügyfele teljesíti a Nagy Ötöst. Több mint két évtizede vadásznak együtt; Hunter minden nagyobb trófeáját vele lőtte. Van Heeren nemcsak kiváló vezető és remek hivatásos vadász, hanem mára már a barátja is, főleg azért, mert mindketten legalább egyszer megmentették egymás életét – amiről Hunter mindenesetre semmit nem mesélt feleségének. Minden vadász életében három szakaszon megy keresztül: kezdetben bizonytalan, majd túlzottan magabiztos, végül pedig nyugodt. Van Heerennek köszönhetően Hunter túlélte a másodikat; most már ismeri a határait, és csak kiszámítható kockázatot vállal. Azok a vadászok, akik a harmadik szakaszba jutnak, sokkal veszélyesebbek a vadra, mint a fiatal, fegyvermániás macsók, akik azt gondolják, velük semmi sem történhet. Átkozott korán kell kelnie annak az oroszlánnak, amely túl akar járni az eszén. De most nem arra az oroszlánra gondol, amelyik nagyon régen lopakodott mögé, és Van Heeren sem: mindketten csak a holnapi vadászatra gondolnak. A levegő vibrál a feszültségtől; mint két iskolásfiú az iskolai bál előtt, kicsit idegesen, de főleg várakozással tele néznek a rájuk váró kalandra. Hunter évek óta nem érezte magát úgy, mint most: egész teste vágyik a pillanatra, ahogy Theodore Roosevelt több mint egy évszázaddal ezelőtt, szemtől szemben fog állni a vadon egyik legveszélyesebb állatával, annak teljes tudatában, hogy egy apró ujjmozdulattal véget vethet az utolsó, szinte prehisztorikus teremtmény, a kolosszus életének, és mindez az erő az ő akaratának van alárendelve. Merthogy ő, Hunter, és nem más, áll a tápláléklánc csúcsán.

* * *

A forró levegő táncot jár az elefántfű felett, vibrál tőle a horizont. Hunter megáll egy pillanatra, letörli homlokáról az izzadságot; úgy érzi, a levegő percről percre melegebb. Korán reggel, még napfelkelte előtt indultak el; Van Heeren sofőrje egyenesen a parkon át vitte őket arra a helyre, ahol két napja utoljára látták az orrszarvút, az ő orrszarvúját. Onnan gyalog mentek tovább, remélve, hogy valahol friss nyomra bukkannak, de a térdig érő fűben semmit sem lehet látni. Az egyik itatóhelyen azonban a vezetők friss ürüléket vettek észre, és az orrszarvútrágya összetétele alapján úgy döntöttek, hogy zsákmányuk talán valahol nyugatabbra legel, ahol kedvelt tápláléka, a farkastej nő, és ahol könnyebben kereshet menedéket az aljnövényzetben. Ez rossz hír; nyílt terepen orrszarvút lőni eleve nehéz, a bozótosban üldözni azonban minden vadász rémálma. Ráadásul Hunter orrszarvúján kívül még két fiatal hím is él ezen a területen; Hunter belegondolni sem mer, hogy az egyikkel váratlanul összefutnak, és önvédelemből a nem megfelelő orrszarvút kénytelen lelőni. Ez nemcsak a populáció számára lenne katasztrófa, hiszen a fiatal hímek jelentősen hozzájárulnak a park génállományához, hanem az ökoaktivistáknak is további érveket szolgáltatna a teljes vadászati tilalom követeléséhez. Hunter orrszarvúja idősebb hím, ami genetikai szempontból már kimerült, és ezért inkább csak zavaró tényező, és nem segítség; a nőstények már nem akarnak vele párzani, frusztrációból mégis dulakodik a többi hímmel. A fölösleges hím kiiktatásával Hunter hosszú távon jót tesz a csoportnak. Hetek óta tanulmányozza fotókon és videókon: az állat könnyen felismerhető a jobb fülén lévő, verekedésből származó, mély szakadásról. Ha Hunternek lehetősége van nyugodtan becserkészni, könnyen be lehetne azonosítani. Ha azonban egy ilyen kolosszus hirtelen támad rájuk a bozótosban, nagy az esélye, hogy sem ideje nem lesz alaposan körülnézni, sem választása, tüzeljen-e. Az orrszarvú ugyanis agresszív gazember: amint valami megijeszti, azonnal támad, anélkül, hogy előbb meggyőződne róla, barátról vagy ellenségről van-e szó.

Van Heeren, aki kissé lemaradt, utoléri Huntert.

– Nyugi! Még csak most indultunk el. Máris el akarod ejteni? Minél tovább üldözzük, annál olcsóbb lesz, óráról órára.

Nevetve mutat a vezetők irányába, akik előrementek, és most a hegygerincen várnak rájuk.

– Ki tudja, lehet, hogy nem is a bokrok között van, hanem valahol a füves terület közepén sütkérezik a napon. Lássuk, mit mondanak a fiúk!

Fent, a hegygerincen sem látni semmit. Legalábbis keskenyszájú orrszarvút nem. A lenti szurdok szélén azonban oroszlánfalka lakmározik egy szétmarcangolt zebratetem mellett; onnan, ahol állnak, Hunter könnyen el tudná találni őket. Az oroszlánok még nem vették észre őket; a vadászok széllel szemben haladnak, az oroszlánok szaglása amúgy sem túl jó. Egy gyönyörű hím van köztük, fiatal, izmos állat, koromfekete sörénnyel. Van Heeren figyeli az állatot, ahogy az néz.

– Csak nyugodtan! Felírom a számlára. Még messze nem merült ki az oroszlánkvótám erre a szezonra.

Hunter felnevet; tetszik neki, hogy Van Heeren ilyen jól ismeri az ízlését. A legtöbb szafaritársaság a lehetséges „levadászható” trófeák online listájára szorítkozik, amelyben nem tesznek különbséget egyes példányok között, egyszerűen fajtánként adják meg a vadászati díjakat. Mintha egyik leopárd olyan lenne, mint a másik. Az igazi profi vadászok ismerik állataikat, tudják, melyik egyed melyik ügyfélhez illik. Mert a jó vadászaton mindkettő egyenrangú: idősebb vadász ne üldözzön fiatal, fáradhatatlan oroszlánt, és tapasztalatlan vadász ne próbáljon versenyezni egy ravasz, tapasztalt leopárddal! Van Heeren egyénre szabott munkát végez: ha felderítőútjai során különleges állatra lel, diszkréten tájékozódik, hogy érdekli-e Huntert. Ennek azután általában vadászat lesz a vége. Ez olykor a várakozásról szól, amíg eljön az idő. Hunter a nagyapjától tanulta ezt: éveken át figyelték a túráikon ugyanazt a szarvasbikát, látták, ahogyan növekszik, míg végül lenyűgöző méretűre nőtt. Amikor a nagyapja úgy döntött, eljött az ideje, hogy levadássza, ő legyen Hunter első szarvasa, az állat tökéletesen megérezte; nem mutatkozott többé. Több mint két évbe telt, mire mégis sikerült elkapniuk, ez alatt az idő alatt a nagyapja nem engedte, hogy másik szarvast lőjön. Az a szarvasfej volt a legelső trófeája, és azzal megtanulta a leckét, amit soha nem fog elfelejteni: a zsákmány tiszteletét. A kitartást.

Hunter határozottan rázza a fejét. Bármilyen szép is az oroszlán, nem akarja, hogy eltereljék a figyelmét valódi céljáról. Ha feltétlenül le szeretné vadászni azt az oroszlánt, akkor majd később visszajön érte.

– Talán néhány év múlva. Tedd félre nekem; idővel még szebb lesz.

Egy biccentéssel jelzi a vezetőknek, hogy folytathatják útjukat; a férfiak máris jelentős előnyre tettek szert. Hunter azonban maga is meglehetősen edzett; ha valamit utál, az a puffadt arcú, lihegő, izzadó fehér ember kezdődő pocakkal, aki nehézkesen kullog a nyomolvasók mögött, és inkább dzsippel vitetné magát a zsákmányhoz, lőtávolságon belülre. Ő maga egész évben edz, hogy formában maradjon a vadászatra; bár utál futni, hetente legalább háromszor lefutja a köröket a parkban vagy a tengerparton, és rendszeresen – bár mindig kelletlenül – benevez a félmaratonra. Az állóképesség a sikeres vadászat kulcsa, hiszen az ember eleve hátrányban van a vaddal szemben: nincs még egy ragadozó, amely az irodában tölt a napjait, hogy a szabadsága alatt fusson a zsákmány után. Mégis, az edzés dacára mindig veszít a vezetőkkel szemben, akik könnyedén menetelnek akár napokon át ugyanabban a tempóban, egyszerűen vérükben van a túrázás. Úgy tűnik, mintha a hőség és a vég nélküli gyaloglás nem hatna rájuk; a nap végén ugyanolyan frissnek néznek ki, mint reggel, amikor elindultak. Még Van Heeren ingén is izzadságfoltok jelentek meg. Késő délután van, a nap merőlegesen süt rájuk, a horizont végtelen fodrozódássá alakult. Az elefántfű is elmaradt, most kemény, vörös földön haladnak, de ez nem könnyíti meg a nyomkövetést, mert a hőség annyira megkeményítette a talajt, hogy még egy orrszarvú súlya is alig hagy rajta nyomot. Mégis, mintha a vezetők állandó útvonalon haladnának, mintha biztosak lennének a dolgukban; mi több, fokozták a tempót, ami arra utal, hogy közelednek a célhoz. Aztán egyikük hirtelen megáll, és int. Elégedett mosollyal mutat egy letört ágra egy kis bokron.

– Az orrszarvúd egy ínyenc. Mindenhol a fiatal hajtásokat szedi le, az öreg leveleket pedig otthagyja.

Megfogja az ágat, nyomogatja, ide-oda görgeti az ujjai közt. Először nem történik semmi, majd ahogy a törzshöz kicsit közelebb nyomja össze, egy csepp nedv csurog ki belőle.

– Úgy sejtem, fél órával járhat előttünk, nem többel.

– Honnan tudod, hogy ő?

– Nem tudom. Csak remélem. – Vidáman néz Hunterre. – De jó érzékem van hozzá. Fogadunk?

Hunter megrázza kinyújtott kezét.

– Húsz dollár.

– Ötven, ha egy órán belül találkozunk vele.

– Megegyeztünk.

Van Heeren a fejét ingatja.

– Azt a pénzt elvesztetted.

Hunter megvonja a vállát; világos, hogy a nyomolvasó csak azért javasolta a fogadást, mert biztos volt a dolgában, de ha igaz, hogy a hím nyomában vannak, akkor az ötven dollárt nagyon is megérdemli.

És valóban, kicsivel később, a bokrok árnyékában, ahol a föld puha maradt, a vezetők friss nyomra lelnek. Nagy, háromujjú lábnyom rajzolódik ki élesen a vörös homokban, elmosódott profillal, egyértelműen idősebb állaté. Hunter feltételezi, hogy a vezetők olyan tökéletesen meg tudják különböztetni a különféle állatok lábnyomát, mint egy cipőárus két különböző márkájú tornacipő nyomát, ezért amint helyeslően bólintanak, leveszi válláról a puskáját, és megtölti. Fegyverével egy időben a teste is felkészül; mostantól kezdve minden hangra reagál, a bokor minden susogására, minden ágroppanásra, miközben ő maga igyekszik minél halkabban mozogni. Az előtte haladó Van Heeren szandálja alig hallható; hogy csinálja ezt, hogy ilyen csendben van? Hunter bármennyire is igyekszik, úgy érzi, olyan zajt csap, akár a bambuszmezőn csörtető elefánt. A kis ligetek egyre közelebb vannak egymáshoz, a tüskés bokrok beleakadnak a ruhájába; folyton ki kell szabadítania magát, nehogy letörjenek a gallyak. Az orrszarvú hallása fenomenális, szaglása tökéletes, így a vadászat sikere az általa csapott zajtól függ. Egy megreccsenő ág elég lehet ahhoz, hogy az állat menekülőre fogja, vagy támadásba lendüljön. A vezetők már nem beszélnek egymással; kézjelekkel mutatják a nyomokat és módosítják az irányt. Időnként egyikük feldob egy marék száraz földet, hogy biztos legyen benne, a széllel szemben haladnak; ha az állat szagot fog, végük. Kicsit később az egyik nyomolvasó ismét megáll. Az állat rövid időre megpihent egy bokor árnyékában: hatalmas teste körvonalazódik a puha homokban. Hunter a nyom mellé guggol, amelyen még a bőr ráncai is jól látszódnak. Még nem juthatott messzire. Hunter ujjbegyei bizseregnek, a félelem és az izgalom keveréke lüktet vérében. Siker az első napon, milyen szép is lenne! És a terep sokkal kedvezőbb, mint amitől ma reggel tartott. Bár akadnak bokrok, de semmiképp sem sűrű erdő, az elszórtan elhelyezkedő kis bozótok kedvezőbbek. Észrevétlenül közelíthetik meg zsákmányukat, de ha az orrszarvú az ő irányukba indul, biztosan meghallják közeledését. A nyomolvasók kikerülnek egy túl sűrű bozótost.

Hunter érzi, hogy felszökik benne az adrenalin. Idegesítően lassan lopakodnak tovább, rövid szüneteket tartva, hogy megbizonyosodjanak róla, a vadállat nem vette észre őket. Egy pillanatig azt hiszi, hogy fekete árnyékot lát a lombok között, de mielőtt ellenőrizné, a lomb ismét összezárul. Ekkor a nyomolvasók hirtelen megállnak. Az idősebbik Hunter felé fordul, és széles vigyorral, gyorsan összedörzsöli hüvelyk- és középső ujját: Eljött a fizetés ideje!

Hunter óvatosan közelebb lép; vajon tényleg igaz? Majd mintha hirtelen levették volna szeméről a kendőt: „Meglepetés!”, meglátja a hímet: a kis tisztás közepén, alig harminc méterre tőlük, egy keskenyszájú orrszarvú rágcsálja a bokrot. Hunter hallja, hogy a fogai finomra őrlik az akáciaágakat. Szívverése felgyorsul, a vér zakatol a fülében; párszor mélyet lélegzik, lenyűgözi a fenevad mérete. A hím sokkal nagyobb, mint gondolta; Hunter legalább három méter hosszúra becsüli. Annyi bizonyos, hogy az orrszarvú nem érezte meg a szagukat; a szarvával lehúz egy friss ágat, letöri, és nyugodtan folytatja az evést. Még a társa, a hátán ülő kis nyűvágó, aki a bőrében lévő kullancson él, és cserébe őrszemet játszik, sem látta meg őket. Minden békés. Békés és csendes.

Hunter figyelmesen tanulmányozza az orrszarvút. Az állaton minden, otromba testétől vaskos lábáig, olyan, mint egy elnagyolt vázlat: egy első vázlat, amelyet még ki kell dolgozni, de elkerülte a Teremtő figyelmét. Egy fajnak, ami nem fejlődött tovább, az elfeledett prototípusa. Súlyos bőrredők omlanak a vállára, mint egy páncéling vállrésze; vastag bőre olyan merev, hogy szinte pikkelyesnek tűnik. Az egész állatban van valami őskori hüllőre emlékeztető: a rinocérosz nyakának kövér ráncai olyanok, mint egy dinoszaurusz gallérja, a fejében is van valami primitív, erős felső ajkával, amely mintha a pofa és a száj között ingadozna. A finom szempillákkal szegélyezett, fényes fekete szemben azonban különös szelídség rejlik, amely éles ellentétben áll az állat durva megjelenésével; tekintetében van valami melankolikus. Különös érzés keríti hatalmába Huntert, a vadászat izgalma átadja egy pillanatra a helyét valami másnak. Nem meghatódottság, inkább egyfajta áhítat, amit egy nála sokkal idősebb lény közelsége okoz. Még soha nem érezte magát ilyen közel az evolúció kezdetéhez, mintha visszarepült volna az emberiség előtti időkbe.

A nyomolvasó meglöki. Mire vár? Hunter magához tér, távcsövét az állat fülére irányítja. Az orrszarvúnak kicsi füle van, amelyet képes külön mozgatni, így az egész környezetet pásztázni; vastag, világosbarna pihével borított füle lazán néz előre. A hím teljes figyelmét leköti tápláléka; olyan gondossággal keresi ki a legzsengébb, legzamatosabb leveleket, mintha tudná, ez lesz az utolsó vacsorája. Hunter tekintete feszülten siklik végig az állat fején. A két nyomolvasó meg van győződve arról, hogy ez az, és ösztönösen ő is érzi, ez az ő hímje. Ebből a szögből azonban nem látszik a szakadás a sérült fülén, a megérzése nem elég; vizuális bizonyítékra van szüksége. Van Heeren is tétován kémleli távcsövével. Az állat végül megrázza a fejét; a vadászoknak közelebb kell menniük, kockáztatva, hogy a zsákmány elmegy. Vagy, ami valószínűbb, támad, mert az orrszarvú nem menekül, hanem harcol. Hunter érzi, ahogy a hideg veríték csorog a nyakán. Most már egész teste készenlétben áll, minden érzéke végsőkig megfeszült; a civilizáció minden felesleges terhe lehull róla. Úgy érzi, ez az élet. Itt, a veszély közelében önmaga lehet. Ő, Hunter, a férfi.

A csapat, a lehető legkisebb zajt csapva, kicsit hátrál, majd oldalról kerülve közelít. Nincs könnyű dolguk, mert ilyen késő délután bármelyik pillanatban megfordulhat a szélirány. A nyomolvasók gyors, kapkodó mozdulatai bosszúságról tanúskodnak: Hunter teljes biztonsággal megölhette volna azt az orrszarvút. Ki az a bolond, aki elszalaszt egy ilyen lehetőséget? Vajon értetlenkednek, vagy megsértődtek, mert nem számít eléggé a véleményük? Ostoba fehérek az ostoba szabályaikkal; a vadászat az vadászat, nem pedig könyvelés, és mint ilyen: ösztön kérdése. Tárgyilagosan nézve ez az egész felhajtás is ostobaság egyetlen orrszarvú miatt. A negyvenes években a híres hivatásos vadász, J. A. Hunter még halomra lőtte őket; az ő nevéhez fűződik az orrszarvúkilövés világrekordja. Nem sportból, hanem a vadállomány-szabályozás érdekében: a gyarmati kormányzat áttelepített néhány helyi törzset, és annak megakadályozására, hogy vadásszanak, a földterületet művelés alá kellett vonni. Ehhez le kellett tarolni a növényzetet, melynek kettős haszna volt, mert ott a bozótosokban élt a cecelégy, amely sok áldozatot szedett a szarvasmarhák között. Sajnos, ezek a bozótosok ugyanakkor az orrszarvúk kedvelt territóriumai is voltak, ezért előbb őket kellett kiiktatni, máskülönben azok iktatták volna ki a favágókat. J. A. Hunter több mint ezret ölt meg bő egy hónap alatt. Mint később kiderült, értelmetlen mészárlás volt: a terület lakhatatlan. Ezer halott orrszarvú. Ahogy Hunter megpróbálja elképzelni, ugyanaz a nyugtalanság keríti hatalmába, mint amit gyerekkorában érzett, amikor a nagyapja ifjúkora Afrikájáról mesélt neki, arról, ahol azzal a másik Hunterrel vadászott. A vadállatoktól hemzsegő, érintetlen és végtelenül gazdag kontinensről. Már amikor a nagyapja történeteit hallgatta kisfiúként, úgy érezte, hogy megfosztották valamitől. Elloptak tőle valamit. Valamit, ami járna neki. És soha nem láthatja az igazi Afrikát, amire annyira vágyott, mert egyszerűen már nem létezik. Lassanként rájött, hogy a nagyapja is ugyanezt érezte. Már J. A. Hunter is nosztalgikusan írt egy letűnt Afrikáról, a fehérek megjelenése előtti Afrikáról, ahol az elefántok és az orrszarvúk tapodtat sem mozdultak, ha megközelítette őket az ember, mert soha nem vadásztak rájuk; Hunter idejében azonban, száz év vadászat után, az állatok óvakodtak az útjukat keresztező emberektől. Amióta védelmet élveznek, ismét az ember közelébe merészkednek. A vadonban élő állatok alkalmazkodóképessége mindig meglepi Huntert; olyan, mintha egyes fajok pontosan tudnák, meddig tart a rezervátum, és hol kezdődik a vadászterület. De akkora mértékű mészárlás, mint amilyet J. A. Hunter végzett, ma már nem lenne lehetséges pusztán számszerűleg sem. Ezer ilyen behemót, leölve. Hunter egész testével berzenkedik a gigantikus tetemhalom látványától. Őrület. Már az öreg Hunternek is rémálmai voltak: csordákban rohantak felé a vadak. Nem sokkal később, kompenzálásként, máshol, egy ritkán lakott területen tenyésztési programot indítottak. J. A. Huntert kellőképpen bosszantotta az emberi fajnak ez az érthetetlen kiszámíthatatlansága: először egy hónap alatt gyakorlatilag kiirtanak egy állatfajt, aztán pedig mindent megtesznek azért, hogy ugyanazt a fajt megvédjék, és növeljék a populációt. Ez a paradoxon azóta csak még nagyobb lett, morfondírozik Hunter: itt, ahol a kormány minden évben számos vadászati engedélyt ad ki, megnövekedett az orrszarvúk száma; a szomszédos országokban, ahol pedig szigorúan védettek, elharapódzott az orvvadászat, úgy lövik őket, mint a nyulakat. Évente legalább ezer állat válik orvvadászok áldozatává: szarvuk az ázsiai piacon finomra őrölve kilónként akár nyolcvanezer dollárt is ér, durván kétszer annyit, mint az arany. Próbáld csak meg ezt egy egyszerű vadászati tilalommal kivédeni egy olyan országban, ahol a lakosság háromnegyede szegénységben él, és a korrupció a hagyományos államforma. Akár kitehetnénk a parkba néhány aranyrudat is egy táblával, udvariasan megkérve az embereket, hogy ne vigyék el. Az ilyen országokban csak a borsos árú vadászati engedélyeknek köszönhetően lehet a vadvédelemmel foglalkozni, mert csak az érdemes védelemre, ami gazdasági értékkel bír. Itt, Afrikában senkit sem érdekel Cecil oroszlán és fajtársai. Ha nem lenne meg az áruk, akkor csak úgy lepuffantanák a cuki cicákat, exportra vagy csak saját célra; a szeretet, ahogyan a nyugatiak a vadállatokra tekintenek, újkeletű szentimentalizmus. A gazdagok hobbija. A helyi hatóságok csak akkor lépnek fel az orvvadászat ellen, ha a korrupt politikusok többet keresnek a vadonban élő állatok védelmén, mint a titokban történő lemészárlásukon. Ráadásul a jól felfegyverkezett orvvadászokat lefülelő, a terepen dolgozó vadőröket is jobban meg kellene fizetni azért, hogy az életüket kockáztassák, és ne hunyjanak szemet felette. Hunter megtanulta, hogy az erkölcsnek az egész világon ugyanolyan színe van: mint a dollárnak. Tehát akár tetszik, akár nem, a trófeavadászat a természetvédelem egyetlen jól működő formája, a faj egyetlen túlélési esélye. Azzal a hat számjegyű összeggel, amit azért fizetett, hogy hamarosan kilőhesse azt a bizonyos hímet, nemcsak a faj fennmaradását biztosító tenyésztési programot finanszírozza, hanem a csorda többi tagja is nagy esélyt kap arra, hogy megmeneküljön az orvvadászok elől. De úgy tűnik, hogy a „természetvédők” ezt nem képesek megérteni.

* * *

Az egyik nyomolvasó a karjára teszi a kezét, ez kizökkenti a gondolataiból; a fiú a tisztás felé mutat a lombozatban lévő résen át. Ott! Most! Az orrszarvú egy ágat rángat, de az ág nem enged, az állat ide-oda rázza a fejét, küzd az engedetlen bokorral; Hunter hirtelen meglátja a megtépázott fület. A mellette álló Van Heeren bólint. Hunter vállához emeli puskáját, céloz. Még egy kicsit, csak egy rövid ideig hadd csodálja az állat szépségét. Nagy és fenséges, egy másik, régmúlt időből származó szellem, abból az időből, amikor még ő volt a világ ura, jóval azelőtt, hogy az ember feltalálta volna azokat a technikai vívmányokat, amelyek segítségével könnyedén megöli ezt a kolosszust. Tökéletes a pozíciója: Hunter pontosan a füle és a szeme között tudja eltalálni, rögtön végezni fog vele a lövés. Úgy, hogy sosem fogja megtudni, mi okozta a vesztét. Tényleg ezt akarja, úgy megölni ezt a hatalmas, öreg állatot, hogy az még csak észre sem vette a támadóját? Valami tiltakozik benne ez ellen, szemkontaktusra vágyik, egy jelre, hogy az orrszarvú legalább tud a jelenlétéről. Lelke mélyén késztetést érez, hogy kiprovokálja a támadást: látni akarja az állat erejét, érezni a fenyegetést. Ebben nincs számára semmi kihívás. Valami hasonlóra vágyik, mint a szafarifotósok, akik az első napokban még megelégszenek a békésen alvó állatok fényképezésével; ám előbb-utóbb  támadás közben akarják lencsevégre kapni őket; még azon az áron is, ha utána – hogy menthessék a bőrüket – a hivatásos vadásznak ki kell lőnie a fotózott állatot. Hiszen az elefánt vagy az oroszlán valódi ereje csak akkor mutatkozik meg, amikor az emberre ront, nem pedig akkor, amikor békésen poroszkál a füves területen. Egyetlen igazi vadász sem akar könnyű célpontra lőni. Még akkor sem, ha az a célpont egy tonnát nyom.

Hunter mellett idegesen forgolódnak a nyomolvasók; miért nem lő már? Teljesen igazuk van, nincs joga veszélybe sodorni őket. Trófeáért fizetett, nem pedig halálközeli élményért. Így hát célra emeli fegyverét, figyel, levegőt vesz. A retináján hirtelen, gyorsított felvételen lepereg előtte a következő jelenet: meghúzza a ravaszt, a golyó elhagyja a puska csövét, egy pillanat alatt áthidalja a távolságot közte és a zsákmánya között, és a legsebezhetőbb ponton találja el az állatot. Az orrszarvú megpróbál még elfordulni a lövés elől, de már reménytelenül elkésett; mindig a golyó a gyorsabb. Mozdulat közben találja el a lövedék, mire azonnal holtan esik össze. A nyomolvasók óvatosan megközelítik, és amikor már biztosak benne, hogy nem él, Van Heeren lefényképezi az állatot, de nem trófeaként, hanem bizonyítékként, majd értesítik a hatóságokat. Ezután megvárják a teherautót, amely az állatot a preparátor műhelyébe szállítja, aki gondoskodik a trófeáról, ami jelentős pluszpénzébe fog kerülni. DNS-mintát vesznek, amikor jogilag minden elrendeződik, megnyúzzák és feldarabolják az állatot, a húst pedig eladják. Pazarolni vétek. Hunter ezzel a gondolattal emeli célzásra a fegyvert: kár lenne elszalasztani ezt a lehetőséget.

* * *

És akkor a semmiből feltűnik egy másik hím. Három lépéssel ott terem közte és a zsákmánya között, horkant és morog. Hunter döbbenten leengedi a puskáját. Még ha a másik orrszarvú el is hagyná a terepet, nem meri lelőni; a durranás megijesztené, és ha támadna, amit, amilyen felajzott, kétségtelenül meg fog tenni, akkor nem marad más út, mint hogy Hunter őt is lelője. Elszalasztotta. Kétségbeesetten néz hátra Van Heerenre, aki lakonikusan megvonja a vállát.

– Ez a vadászat. Gyakran olyankor jönnek a legjobb lehetőségek, amikor nem tudod kihasználni őket.

– Ezt Roosevelt mondta?

– Nem, Hunter. Az a másik híres{1}. Gyere, menjünk!

Választ sem várva eltűnik a bozótosban. Hunter tétován nézi az orrszarvúkat; egész lénye hevesen tiltakozik ellene, hogy a lőtávolságon belül lévő zsákmányát futni hagyja. A két kolosszus most már egymás közelében: a fiatal hím egy-két méterre közelítette meg riválisát, és kihívóan beletúr szarvával a homokba. Hunter orrszarvúja abbahagyta az evést, nyugtalanul forgatja a fülét. Lassan kihívója felé fordul, még nem döntötte el: ne vegyen róla tudomást, vagy mutassa meg neki, hol a helye. Kis ideig mindkét állat csak áll, orruk szinte összeér. Majd a fiatal állat látszólag támadásba lendül, amit az öreg bika teljes mértékben figyelmen kívül hagy. A fiatal hím megsértődik, hogy provokációját ilyen közömbösen fogadják, és nem hagyja annyiban, fejével a másik vállába öklel. Az öreg állat elfordul, így támadója a semmibe bök, majd kényelmesen kicsit odébb trappol, a tisztás túloldalára. Kihívója azonnal utána iramodik; az öreg bika villámgyorsan megfordul, és hangos horkantással megállítja. Hunter lenyűgözve nézi: az imént még két tétlen szobornak tűnő vadállat között heves tánc bontakozik ki. Micsoda vadak! Micsoda erő! Valaki megrángatja a vállát. Van Heeren, vállhoz emelt puskával, gyors fejmozdulattal egyértelművé teszi számára, hogy menjen onnan, most rögtön. Hunter hátralép, túl hirtelen, túl gyorsan. Lába alatt megreccsen egy száraz ág; a bozótos csendjében olyan, mint egy puskalövés. Az öreg hím apró, kagyló formájú fülét rögtön Hunter felé fordítja, a hang forrását keresve. Hunter lebukik, de az orrszarvú már meglátta: egy másodpercig egymást nézi a vadász és a préda. Ám ekkor a fiatal rinocérosz megint oldalba böki riválisát; így az öreg hím ismét a küzdelemre figyel. Teljes testsúlyával egy lépéssel hátrébb kényszeríti a fiatal állatot. Fej fej mellett küzdenek, behúzott farokkal, előretolt szarvval: makacs és morcos mindkettő, mint az egész fajuk. Négy lábon járó mogorvaság, ami ha rossz napja van, örömmel horpaszt be egy dzsipet, csak azért, mert megteheti. De az idősebb nem akar harcolni, legalábbis ma nem. Közömbösen hátat fordít támadójának, és elimbolyog a bokrok közé. A