Table of Contents

A felhők felett mindig süt a nap

GÁL B. BETTI

A FELHŐK FELETT MINDIG SÜT A NAP

Könyv Guru

Budapest, 2024

Köszönöm anyukámnak, hogy átadta nekem a könyvek, az olvasás és az írás szeretetét. Nélküle ez a könyv sem lenne. Amikor nemrég a kislányommal ketten megírták az első közös mesekönyvüket, akkor döntöttem el, hogy én is belevágok, és ezúttal nemcsak elkezdem, hanem be is fogom fejezni. Azt szerettem volna, hogy ő legyen az első, aki az elejétől a végéig elolvassa a kéziratomat. Sajnos az élet közbeszólt, ezért nem tudtam már neki megmutatni, de remélem, hogy fentről figyel és büszke rám.

Köszönöm a férjemnek és a kislányunknak, mert miattuk én is tudom, hogy a felhők felett mindig süt a nap. Köszönöm apukámnak és a testvéremnek, hogy mindig mindenben számíthatok rájuk. Köszönöm sógornőmnek, hogy végig biztatott és támogatott.

Remélem, hogy mindenkinek olyan jó érzéseket fog szerezni a könyv olvasása, mint nekem a megírása!

– Hol vagy? – küldtem el az üzenetet barátnőmnek.

A törzshelyünkön találkozunk. Minden héten egyszer eljövünk ide, és egy extra tejszínhabos, csokiszirupos kávé mellett megbeszéljük az életünk minden apró részletét. Ivyvel már több mint tíz éve barátok vagyunk. Nem a filmekből ismert „öribari” kapcsolat ez, mégis mindent tudunk egymásról. Bulizni, szórakozni például sosem voltunk még együtt. Mégis úgy érzem, ő egy biztos pont az életemben, olyan, amilyenre most nagyon nagy szükségem van.

Két hónap múlva betöltöm a harmincadik életévemet. Semmit nem értem el azokból a dolgokból, amiket még az egyetemen tervezgettem.

Lassan fél éve már, hogy vissza kellett költöznöm a szülői házba. Úgy éreztem, teljesen összedőlt az életem. Céljaim voltak és terveim, amelyek mint egy kártyavár, úgy omlottak össze. Egyetemista korom óta külön éltem, először kollégiumban, majd a diploma megszerzése után Daviddel együtt költöztem vissza abba a városba, ahol felnőttünk. Az első éveink, együtt a saját kis albérletünkben, meseszerűek voltak. Aztán szép lassan becsúszott közénk a hétköznapok szürkesége, és napról napra egyre jobban távolodtunk egymástól. Ezek mellé jött még a munkahelyi stressz is. Tisztában voltunk vele mindketten, hogy a munkát meg kell próbálnunk az ajtónkon kívül tartani, de bármennyire is próbálkoztunk, ez nem sikerült.

Én a városi könyvtárban dolgoztam, amely sajnos anyagi gondokkal küszködött, ezért a városvezetők a leépítés mellett döntöttek. Próbáltuk különböző programokkal színesíteni a kínálatot, hogy minél több kisgyereknek, fiatalnak és felnőttnek tudjuk átadni a könyvek szeretetét. A mai felgyorsult világban az embereket nehéz rávenni az olvasásra, úgyhogy a felolvasóestek, írói találkozók nem jártak sikerrel.

Egy szürke januári napon a főnököm rám sem nézve átadott egy borítékot, amelyben a kirúgásomról tájékoztattak. Leforrázva ültem az íróasztalom mögött, miután elolvastam a levelet. Meg sem fordult a fejemben, hogy én is azoknak a táborát fogom erősíteni, akiket az anyagi gondok miatt elküldenek. Az iskola befejezése után egyből itt helyezkedtem el. Boldog voltam, hiszen a szenvedélyem lehetett a munkám. Gyerekkorom óta imádtam a könyveket. Úgy éreztem, minden a helyére került, szépen haladtam az életben. Erre tessék, kirúgtak.

Ha ez még nem lett volna elég, két hét múlva sírva dobáltam a ruháimat a bőröndökbe, miután rájöttem David kettős életére. Ő egy tárgyalás miatt elutazott, ezért úgy döntöttem, amíg egyedül vagyok, összepakolom minden dolgomat, és visszaköltözöm a szüleimhez. Szörnyű volt, de nem tudtam ott maradni, és arra várni, milyen kifogásokat talál majd ki. Úgyhogy elmentem.

– Már megint a múlton gondolkodsz – szólalt meg Ivy a hátam mögött.

– Nem, dehogyis, csak a kirakatokat néztem – feleltem, de én sem hittem volna el, amit mondok.

– Gyere, szabad az asztalunk, üljünk le! A szokásos tejszínhabos, csokis kávét kéred, ugye? – kérdezte, majd elment a pulthoz leadni a rendelést.

Pár perc múlva vissza is ért, két hatalmas pohár gőzölgő kávéval. Lepakolta a táskáját, és leült a szemközti székre.

– Szóval? Mi az a fontos dolog, amit el akartál nekem mesélni? Remélem, nem egy kóbor kutyát fogadtál örökbe. Szegénynek nem lenne jó egész nap a búbánatos arcodat nézni, és a hatalmas sóhajtásaidat hallgatni. Nem is tudom, hogy a szüleid hogyan bírják ezt már hónapok óta – mondta egy mosoly kíséretében.

– Nem, nem – válaszoltam. – Vettem valamit – tettem hozzá halkan. Így kimondva furcsán hangzik. Munkanélküli vagyok még mindig, az utolsó tartalékaimat élem fel. A szüleimtől nem szeretnék pénzt kérni, így is rengeteget segítenek nekem azzal, hogy visszaköltözhettem hozzájuk. Erre a maradék pénzemből veszek egy lepukkant üzletet.

– Na és mit? – kérdezte Ivy érdeklődve.

– Emlékszel, amikor meséltem neked, hogy az óvárosban sétálgattam múlt héten, és találtam egy omladozó üzletet, aminek az emeleti részén egy kis lakás van?

– Ugye most nem azt akarod mondani, hogy megvetted?

– Valahogy úgy… – válaszoltam lesütött szemmel.

– Neked teljesen elmentek otthonról, Kimi? – kérdezte Ivy és az arcán látszódott a teljes döbbenet. – Tisztában vagy vele, hogy nincs munkád, a szüleidnél élsz és pár hónapra elegendő pénzed van? Erre veszel egy üzletet? Ezt nem gondolhatod komolyan! – folytatta feldúltan, és várta a válaszomat.

Hirtelen nem is tudtam, hol kezdjem. Vettem egy mély levegőt, és a lehető legnyugodtabban válaszoltam.

– Tisztában vagyok vele, hogy elsőre totális őrültségnek hangzik. De ahogyan ott álltam az utcán és néztem az andalgó párokat, a családokat, akik gyerekekkel sétáltak a vár felé, rájöttem, hogy ez egy szuper hely lenne egy könyvesboltnak – mondtam.

– Egy minek? Ugye arra még emlékszel, hogy egy könyvtárban dolgoztál, ahonnan azért kellett eljönnöd, mert az embereknek a mai világban nem sok idejük és főleg nem túl sok pénzük van az ilyen szórakozásra? Te komolyan ettől várod az életed jobbra fordulását? – kérdezte idegesen, majd egy kicsit nyugodtabban folytatta. – Tudom, hogy az elmúlt időszak nagyon megviselt téged, de ez nem mentség egy ekkora őrültségre. Anyudnak és apudnak elmondtad? Hogyan kaptál egyáltalán hitelt? Miből fogod felújítani az egészet? Vagy te akarod csinálni? – sorolta a kérdéseit, amiket a telefonom csengése szakított félbe.

A kijelzőn megjelent David neve. Láttam, ahogyan Ivy is odanézett a szeme sarkából, majd egy hangos krákogással jelezte, ideje lenne megszakítanom a hívást.

Még egy pár másodpercig gondolkodtam, hogy talán felvehetném, de erőt vettem magamon, és rányomtam a piros kis jelre. Megszakítva.

Mióta elköltöztem a lakásunkból, egyetlenegyszer beszéltünk. A tárgyalása után, amikor hazaért, feltűnt neki, hogy a lakás félig üres. A levelemet akkor még nem vette észre, amiben leírtam neki, hogy mindent tudok. Így hát feldúltan hívott fel.

– Hol a francban vagy, Kimi? – ordította.

– Elköltöztem – feleltem, majd anélkül hogy be tudtam volna fejezni a mondandómat, újra üvöltésben tört ki.

– Hogy mit csináltál? Normális vagy? Nincs munkád, én tartalak el. Hálásnak kellene lenned az életért, amit még így is biztosítottam neked, és minimum egy vacsorával várni engem – folytatta volna még, de a belőlem hirtelen feltörő nevetés félbeszakította.

– Most meg min nevetsz? – kérdezte feldúltan.

– Komolyan gondolod, hogy vacsorával kéne várnom téged, és hálásnak kellene lennem? Miért is? – kérdeztem, majd folytattam. – David, írtam neked egy levelet. A hálóban, az ágyunkra tettem. Oda, ahol a kis titkárnőcskéddel is hemperegtél, amíg én azon aggódtam, hogy meg tudom-e tartani a munkámat. Szép estét! Többet ne keress! – mondtam teljes magabiztossággal, majd bontottam a vonalat.

– Hahó! Föld hívja Kimit, Kimi jelentkezz! – szólt Ivy, visszarántva engem ezzel a múlton való töprengésemből a valóságba. – Térjünk vissza oda, hogy vettél egy régi épületben egy üzletet, felette egy lakással – folytatta. Tudta, hogy Davidről most nem akarok beszélni.

– Még nem az enyém. A bank válaszára várok a hitellel kapcsolatban. Megmutattam apának is, azt mondta, tud segíteni a kicsinosításában, de mielőtt belevágok, nézessem át szakértővel az egész épületet, nehogy akkor derüljenek ki a rejtett hibák, miután megvettem.

– És hívtál valakit? – kérdezte Ivy, de tudta a válaszomat.

– Nem – feleltem. Annyira gyorsan akartam megszerezni, és elindítani az egész folyamatot, amennyire csak tudtam. – Szakértő helyett másnap inkább egy bankot kerestem, aki egyáltalán szóba áll velem munkanélküliként. Az ügyintéző kedves volt, elmondott mindent, milyen papírokat kell beszereznem, majd azt is hozzátette, mivel egyedülálló vagyok és még ráadásul fix bevételem sincs, ezért csak szabad felhasználású személyi kölcsönben gondolkodhatok, aminek ráadásul elég magas lesz a kamata is. Kezest is kell szereznem, ami ilyen esetben érthető, biztosan aggódnak, hogy nem tudom majd visszafizetni a felvett kölcsönt.

– Atyavilág… Remélem, hogy a lekötött pénzedet nem ebbe akarod fektetni – sóhajtott.

– Az a pénz már nincs lekötve, minden forintra szükségem van most. Csak ezzel együtt van esélyem hitelre. A kezességet pedig a szüleim vállalják – mondtam.

– Értem. Mikorra ígértek választ?

– Jövő hétre kaptam időpontot, akkor remélhetőleg választ is kapok. Bár tudom, az ilyen nem megy ennyire egyszerűen és gyorsan, de valamiért azt érzem, hogy ez most sikerülni fog. Utána pedig rajtam múlik majd, hogy mit tudok kezdeni a lehetőséggel. De most inkább beszéljünk rólad. Milyen volt az esküvő? – váltottam témát.

***

A napok gyorsan rohantak egymás után. Kedd reggel korán ébredtem, alig vártam, hogy túl legyek a megbeszélésen a bankban. Háromszor öltöztem át, mire azt éreztem, megtaláltam az alkalomhoz illő szettemet. Egy sötét farmernadrágba bújtam, amit egy fehér, bővebb szabású inggel és egy aranycsatos övvel kombináltam. Már csak cipőt és táskát kellett választanom.

Egy óra múlva kell ott lennem, lesz még időm egy gyors kávéra megállni valahol – gondoltam magamban, majd kiléptem a szobám ajtaján. A konyhába érve a szüleim egy hatalmas bögre gőzölgő feketével vártak. Ők legalább annyira izgatottak voltak a mai nap miatt, mint én. Nem is tudom, mit csinálnék nélkülük. Jó érzés tudni, hogy bármi történik, rájuk mindig számíthatok.

Ezzel a megnyugtató tudattal léptem ki a házunk ajtaján, majd pár méter után visszafordultam. Tudtam, hogy anya és apa ott fog állni az ajtóban integetve, mosolyogva. Visszaintegettem, és sietős léptekkel indultam el a város felé.

Pontban tízkor léptem be a bank ajtaján, ahol az ügyintéző már várt rám. Intett, hogy menjek nyugodtan utána az irodájába. Mosolygott. Ez jó jel.

– Foglaljon helyet, kérem! – szólt, majd az asztalával szemben álló székre mutatott.

Próbáltam annyira nyugodtnak tűnni, amennyire csak lehet egy olyan helyzetben, amilyenben most én voltam. Hiszen vagy megkapom a pénzt, és azzal egy életre eladósítom magam, vagy nem kapok semmit, akkor pedig itt ülök majd harmincévesen, és semmit nem tudok felmutatni. De legalább nincs adósságom. Hirtelen nem tudtam eldönteni, melyik lenne a jobb.

Másfél óra múlva kezemben egy a bank logójával ellátott, aláírandó dokumentumokkal és szerződéssel megtöltött mappával léptem ki a napsütésbe.

– Annyira boldog vagyok – mondtam ki hangosan, majd körülnéztem, észrevette-e valaki, hogy éppen magamban beszélek. Hazafelé vettem az irányt, és menet közben próbáltam elővarázsolni a táskám aljáról a telefonomat.

Fel kell hívnom anyáékat, hogy elújságoljam a jó hírt – gondoltam, majd meghallottam a hátam mögött a hangját…

– Kimi! – kiáltott utánam.

Ezt nem hiszem el! Miért nem tarthat a jókedvem tíz percnél tovább? Úgy döntöttem, megyek tovább egyenesen, mintha nem vettem volna észre, hogy valaki nekem szólt.

– Kimi, ne már! – mondta újra, mire megálltam, és lassan megfordultam.

– Szia, David! – köszöntem neki, és még egy mosolyt is megpróbáltam magamra erőltetni. – Ne haragudj, nem vettelek észre! – folytattam.

– Még mindig nem tudsz jól hazudni, Kimi – mondta, és a szája sarka mosolyra húzódott.

Végem. Miért kell még mindig ennyire jól kinéznie?

– Tudom, abban te vagy a profi – vágtam rá gyorsan.

– Arra gondoltam, ha esetleg lenne időd most, beülhetnénk valahova meginni egy kávét. Nagyon régen nem találkoztunk, és lenne mit megbeszélnünk – mondta magabiztosan.

– Ne haragudj, de nem gondolom, hogy ez jó ötlet lenne. Egyébként pedig rohannom kell – hadartam gyorsan, hogy szabadulni tudjak.

– Nem válaszolsz az üzeneteimre, a telefont állandóan kinyomod. Miért? – nézett rám kérdőn, majd folytatta. – Szerinted nekem ez így jó? Kimi, tizenegy évig ott voltunk egymás mellett jóban-rosszban. Sajnálom, ha rosszul reagáltam, amikor felhívtalak aznap este. De nem gondolhatod komolyan, hogy ezt így kell lezárni. Neked ennyit ért az egész? Annyit sem érdemlek, hogy megbeszéljük? Tudod, hány este ültem az autómban órákig az utcátok végén, arra várva, hátha egyszer csak megjelensz a kapuban, és akkor esélyem lesz tisztázni veled a dolgokat? – kérdezte bűntudatot keltve bennem.

Nem szabad bedőlnöm a szép szavaknak és a vakítóan kék szempárnak, ami néha úgy érzem, a lelkem legmélyebb bugyraiba is belelát.

– Sajnálom, de nekem ez még nem megy – mondtam neki, majd sarkon fordultam, és sietős léptekkel elindultam. Éreztem, ahogy egy könnycsepp legördül az arcomon.

Miért ilyen piszok nehéz ez? – kérdeztem magamban. Miért nem lehet ez a nap egyszerűen csak az enyém, azzal a tudattal, hogy igen, megcsináltam? Megvettem az üzletet, felette a kis lakással. Nem, Davidnek bele kell ebbe az örömbe rondítania.

Amint befordultam az utcánkba, megpróbáltam elfelejteni a találkozásomat Daviddel, és csak a jó hírekre összpontosítani. A házba lépve egyből megéreztem a finom ebéd illatát, amivel a szüleim hazavártak.

– Na? Sikerült? – kérdezték kíváncsian, de az arcomra kiülő mosolyból egyből rájöttek, hogy igen. Megcsináltam. Megcsináltuk. Boldogan öleltek át, majd ebéd közben mindent elmeséltem nekik.

– A neheze csak most jön. Ugye tudod? – kérdezték.

– Igen. De a mai nap az ünneplésé. Holnap pedig elkezdem tervezni, szervezni a felújítást. Szakembereket kell szereznem. Át kell gondolnom minden egyes lépést, mielőtt bármire is igent mondok. Hiszen a felújításra nem maradt sok pénzem, és akkor a könyvek beszerzéséről még nem is beszéltem – mondtam nekik.

– Az üzlet kipofozásában tudok segíteni. Holnap korán reggel szépen elmegyünk, és megnézzük még egyszer alaposan, mivel is van dolgunk. Utána felhívom pár építőiparban jártas ismerősömet, és árajánlatokat kérünk – sorolta apa a teendőket.

– Bill, azt ne felejtsd el, hogy ez nem a te üzleted lesz! – korholta le mosolyogva anya, majd megsimogatta a feje búbját.

– Tudom, tudom – felelte. – De én is legalább annyira izgatott vagyok, mint Kimi. Végre lesz mit csinálnom.

Mióta nyugdíjba vonult a tűzoltóságtól, minden napját a garázsban töltötte. Nem értettük, mit képes egész álló nap csinálni ott már több mint két hónapja, de azt tudtuk, hogy a nyugdíjazás nagyon megviselte. Most pedig úgy érezte, végre újra segíteni tud. Ha nem is úgy, mint anno, amikor még dolgozott.

– Oké – szólaltam meg, majd folytattam. – Holnap reggel ott kezdünk. De most elmegyek, kiszellőztetem a fejem – azzal a szobám felé vettem az irányt.

Amíg kerestem a szekrényemben a futáshoz megfelelő ruhát, folyamatosan Davidre gondoltam. Nem hittem volna, hogy ilyen sok idő elteltével is ennyire felkavaró lesz a találkozás. Olyan más volt, ahogy rám nézett.

Egy kávéba talán tényleg nem halnék még bele, és meghallgathatnám az ő verzióját is – gondoltam. Nem, nem, nem. Nem csinálhatom ezt. A kapcsolatunknak vége, így visszagondolva, tényleg szörnyű volt. Nem is értem, hogy nem vettem észre a jeleket. Nem szabad belesétálnom a csapdájába. Tudja nagyon jól, hogy még nem vagyok túl rajta, és ha leülnénk beszélni, nagyon könnyen vissza tudna csábítani. Ügyvéd, úgyhogy a szavakkal nagyon jól bánik. Nem úgy, mint az emberekkel. Mit is gondolok – kérdeztem magamtól, majd a tükör előtt állva copfba kötöttem a hajam.

A futáshoz van egy jól bevált, tizennyolc számból álló zenei listám. Mindig ezt hallgatom. Van, hogy csak a feléig jutok, mert elfáradok, és inkább hazamegyek ellazítani magam egy forró fürdővel. De sokszor addig futok a szomszédos utcákban, amíg a lista végére nem érek. Régebben nem volt ez így, világéletemben utáltam futni. Ami azért érdekes, mert még az egyetemi éveim alatt is röplabdáztam. Ott bizony az edzések nem telhettek el futás nélkül. De valahogy az más volt.

Ezt a fajta futást a hazaköltözésem után iktattam be a mindennapjaimba. Először csak sétálgattam, nézelődtem. Aztán annyi fiatalt láttam, ahogy bedugott füllel, hangos zenét hallgatva fut, hogy gondoltam, én is kipróbálom. Ha nekik ez szórakozás és kikapcsolódás, akkor miért ne lehetne nekem is? Végtére is még fiatal vagyok, csak pár hónap múlva leszek harminc. Így hát elkezdtem futni.

Bedugtam a fülhallgatót a fülembe, és elindultam. Jólesett a testemnek és a lelkemnek is. A nyári szellő csiklandozta a nyakamat, a késő délutáni napsugarak égették az arcomat. A francba, már megint elfelejtettem a fényvédőt – gondoltam magamban.

Az utolsó zeneszámig nem jutottam el, de több mint negyven percet futottam. Hazaérve egyből a fürdőbe mentem. Most csak egy gyors zuhanyzásra volt időm, mert hét órakor Ivyval volt találkozóm a szokásos helyünkön. A kávét ma lecseréljük Aperolra, hiszen van okunk az ünneplésre. Zuhanyzás után gyorsan felöltöztem, megcsináltam a hajam, majd feldobtam egy gyors sminket, mert már késésben voltam.

– Anya, Apa, elmentem! – kiáltottam nekik, és a válaszra nem várva húztam be magam mögött a házunk ajtaját.

Az ajtón kilépve megcsapott a júniusi fülledt meleg levegő, úgyhogy lassítottam a lépteimen. Ivy tud még öt percet várni rám.

– Hol voltál? Órák óta itt állok, és várok rád! Még az asztalunkat is elfoglalták – panaszkodott végeláthatatlanul.

– Szia, Ivy! Én is nagyon örülök, hogy végre itt vagyunk. Köszönöm a gratulációdat – mondtam neki egy kis éllel a hangomban, és mind a ketten elnevettük magunkat.

– Jó, jó, igazad van. Bocsi. Gratulálok! De most menjünk, és keressünk magunknak egy helyet, ha már a saját asztalunkhoz nem tudunk leülni!

– Milyen furcsa, alig van szabad asztal. Rengeteg fiatal gyűlt össze – csodálkoztam, de rájöttem, hogy mindig csak délután járok erre. Ivyvel a mai különleges alkalom, hogy este jöttünk. Daviddel pedig vagy öt éve nem jártunk sehova se szórakozni, vagy vacsorázni. Mindig fontosabb dolga akadt. De persze a barátaival minden pénteken el tudott menni „kocsmatúrára”. Így hívta azokat az alkalmakat, amikor olyan részegen járt haza, hogy sokszor azt sem tudta, hogyan jutott el az ágyig. Eleinte havi egy ilyen este volt, a későbbiekben viszont heti rendszerességgel járt el otthonról. Mindig a stresszel magyarázta, és azt mondta, én ezt nem érthetem, hiszen nem vagyok jól menő ügyvéd. Így amikor nem volt otthon, akkor bekuckózós, mozizós, olvasós estéket tartottam saját magamnak.

– Hát igen, tudnád, hogy milyen éjszakai élet van a városban, ha néhanapján kidugnád az orrodat a szobádból – mondta halkan Ivy, majd folytatta. – Most viszont mesélj el mindent! Nagyon örülök, hogy sikerült megvenned az üzletet. Remélem, tényleg be tudod úgy indítani ott a könyvesboltodat, hogy egy fél év múlva nem kell csődeljárást kezdeményezned! – nevetett.

– Hát azt én is nagyon remélem. Különben jöhetsz és összekaparhatsz engem újra a padlóról. De az már nem lesz olyan könnyű menet, mint legutóbb – feleltem mosolyogva.

***

A következő egy hétben rengeteg dolgom volt, de úgy éreztem, fáradhatatlan vagyok. Nagyon sok hivatalos papírt kellett elolvasnom, aláírnom, míg végül megkaptam a kulcsokat, és kezdődhetett az igazi munka. Mindeközben David is bombázott az üzeneteivel, hívásaival. Próbáltam a lehető legtöbb esetben figyelmen kívül hagyni ezeket, de sajnos tegnap délután elgyengültem. Nem tudom, miért, hiszen tisztában voltam vele, hogy kettőnk között már nem fognak rendeződni a dolgok. Mégis úgy éreztem, hogy szeretnék vele találkozni. Ennyi évet nem lehet így lezárni. Azt mindenesetre elhatároztam, hogy a terveimről semmit sem fogok neki mondani, és megpróbálok majd a lehető legközönyösebben viselkedni vele, mintha csak egy rég nem látott ismerőssel ülnék be egy irtó elegáns helyre valami gyors italra.

A tükör előtt állva szidtam magamat.

– Hogy lehetek akkora szamár, hogy igent mondok erre a találkozóra? – korholtam magam, majd folytattam a tükörképemmel való társalgást.

Megigazítottam a sminkemet, és fújtam a kedvenc parfümömből. A választásom nem volt véletlen, hiszen tudtam, David imádja ezt az illatot. Hátha egy kicsit ki tudom majd zökkenteni őt a szerepéből.

Pár perc késéssel érkeztem meg az étterembe, ahol David már várt rám. A sarokban lévő asztalnál ült, és amikor észrevett, a már jól ismert mosolyra húzódott a szája, én pedig úgy éreztem, hogy a szívem menten kiugrik a helyéről.

Nem lesz ez így jó – gondoltam magamban, majd mély levegőt véve elindultam felé. Mikor odaértem, szó nélkül átölelt.

Mennyi éven át éreztem magam biztonságban a karjaiban. Ha szomorú voltam vagy mérges, másra sem vágytam, mint hogy hazaérjen, és átöleljen. Mekkora hazugság volt ez is… Sóhajtottam egyet, majd hátráltam egy lépést. Leültem a vele szemközti székre, és elkezdtem az étlapot nézegetni. Gondoltam, addig sem kell a szemébe néznem, így legalább egy kicsit össze tudom szedni magam.

A pincér hirtelen mellettünk termett. Én csak egy vizet és egy salátát rendeltem magamnak, David viszont egy pohár vörösbort kért, és steaket.

– Örülök, hogy eljöttél, Kimi – szólalt meg.

– Köszi – ennyit tudtam mondani.

– Nagyon sajnálom, ami történt – mélyen a szemembe nézett, aztán lassan folytatta. – Nem tudok elégszer bocsánatot kérni. Semmit nem érzek Brittany iránt, én veled akarok élni. Senki más nem kell. Nem akarom, hogy kettőnk között vége legyen. Tudom, hogy nagyon megbántottalak, de bármit megteszek, hogy visszaszerezzem a bizalmadat – mondta bűnbánó hangon, egyből a lényegre térve.

– Az a baj, hogy nem tudom eldönteni, mikor mondasz igazat, és mikor hazudsz – válaszoltam.

– Ez az igazság. Én veled akarok élni. Nem engedem, hogy ez a botlás kettőnk közé álljon. Értsd meg, nekem te kellesz! Te vagy a másik felem – suttogta, és úgy éreztem, talán most az igazat mondja.

– David, nagyon megbántottál. Úgy éreztem, kihúzták a lábam alól a talajt, amikor a könyvtárból elküldtek. Majd pár héttel később rá kellett jönnöm, hogy talán a mi kettőnk élete is hazugság volt – szólaltam meg. – Tudod, milyen érzés volt rádöbbenni, hogy megcsaltál? Ki tudja, még hány nő volt az életedben mellettem? Én mindig ott voltam neked, és nem gondolom, hogy ennyi idő után ezt érdemeltem tőled – mondtam halkan, miközben próbáltam visszatartani a könnyeimet.

– Nagyon sajnálom az egészet, ezért szeretnék tiszta lappal újrakezdeni mindent. Nehéz lesz, de nekünk menni fog. Bízz bennem! – kérlelt.

– Ez nem csak erről szól. Te is tudod, hogy az utolsó pár évünkben valami megváltozott. Nem olyanok voltunk, mint az elején. Minden hétvégén eljártál a barátaiddal, velem viszont soha, sehova nem voltál hajlandó eljönni. Amikor a legnagyobb szükségem lett volna rád, nem voltál ott mellettem.

Úgy tűnik, meglepődött a válaszomon. Nem gondoltam én sem, hogy képes leszek ezt így elmondani neki.

– De mit vártál tőlem, Kimi? Most komolyan? Mit kellett volna még tennem? Megmondtam, amikor kirúgtak, hogy amíg nem találsz új munkát, nem kell beleszállnod a közös költségeinkbe. Biztosítottam neked mindent. A pénz miatt nem kellett aggódnod – mondta kicsit ingerülten.

Sóhajtottam egyet.

– Te tényleg azt gondolod, hogy mindent megtettél? Már megint a pénzzel jössz. Egy forintot sem kértem tőled soha – feleltem, majd folytattam. – Folyamatosan azt éreztetted velem, hogy te sokkal fontosabb vagy a kapcsolatunkban, mint én. Nem tudom. Azt hiszem, hiba volt eljönnöm.

– Ne csináld ezt, Kimi! Azért vagyunk itt, hogy megbeszéljük a dolgainkat. Nagyon sajnálok mindent, amivel megbántottalak, és hidd el, szeretném jóvá tenni. Csak egy esélyt kérek tőled – mondta.

A szemébe néztem, és úgy éreztem, elvesztem. Talán tényleg igaz minden egyes szava? Vagy csak tudja nagyon jól, mikor mit kell mondania? Tudja, hogy mit akarok hallani, vagy tényleg így érez? Nem tudtam eldönteni.

– Sikerült már új munkát találnod? – zökkentett ki a gondolataimból.

– Igen, úgy tűnik, kezd ebből a szempontból rendeződni az életem – válaszoltam. Láttam, meglepődött azon, hogy semmi konkrétumot nem mondok neki, de miért is tenném, hiszen már semmi közünk nincs egymáshoz.

– Hogy van Bill és Katie? – váltott ismét témát.

Tudtam, hogy David nagyon szereti a szüleimet. Nehéz gyerekkora volt. A szülei válása után az apukájához került, akivel imádták egymást, rengeteg időt töltöttek együtt. Azon a napon is úgy tervezték, hogy iskola után együtt elmennek a közeli tóhoz, sátrat vernek, és ott töltik az egész hétvégét. Szalonnát sütnek, fociznak a parton, éjjel csillagokat néznek. De sajnos a sors közbeszólt. Az iskolából hazaérve nem az apukája várta őt a konyhában, hanem két idegen. Rendőrök voltak. Rideg hangon közölték az akkor tizenhárom éves Daviddel, hogy az édesapjának autóbalesete volt, többet már nem fog hazajönni. Elmondták neki, hogy értesítették az anyukáját, aki pár órán belül itt lesz érte, addig van ideje összeszedni a fontosabb dolgait. A válás után párszor még találkoztak, de több mint öt év telt el az utolsó látogatása óta. David sírva, kiabálva kérlelte a rendőröket, ne engedjék, hogy elvigye őt az anyukája. Félt tőle, mert mindig bántotta. De a rendőrök nem tettek semmit. Azt mondták, ez a törvény. Vele kell mennie.

Több éve együtt voltunk már, amikor elmesélte nekem ezt a történetet, és a sok borzalmat, amit az alkoholista anyja mellett kellett elszenvednie.

– Nem gondoltam, hogy a szüleidről sem kérdezhetlek – mondta, és most tényleg láttam a szomorúságot a szemében.

– Nem, nem – vágtam rá gyorsan. – Ne haragudj, csak elgondolkodtam. Anyáék jól vannak. Apa nyugdíjas lett, úgyhogy egész nap otthon van. Kikergetik egymást a világból a folyamatos piszkálódásaikkal – meséltem egy mosoly kíséretében.

– Örülök, hogy jól vannak. Nagyon szeretem őket – mondta.

– Igen, tudom.

Egy percnyi csend után intett a pincérnek, hogy szeretné kérni a számlát.

– Gyalog jöttél? – kérdezte, miközben gyorsan fizetett.

– Igen, szeretek sétálni – felelem, és elindultunk kifelé.

– Egy darabig elkísérlek, ha nem baj. Elég messze tudtam csak megállni az autóval. De ha szeretnéd, haza is vihetlek – mondta félszegen.

– Nem, köszönöm. Tényleg szeretek sétálni, és most egy kis friss levegő jót is fog tenni – válaszoltam.

– Rendben – hagyta rám, és csendben sétáltunk egymás mellett tovább.

Az autójához érve még egyszer tudtomra adta, hogy nagyon szívesen hazavinne, de én újra elutasítottam. Esetlenül adtunk egymásnak két puszit, és tovább indultam.

– Köszönöm Kimi, hogy eljöttél. Remélem, adsz egy lehetőséget nekem, hogy bebizonyítsam, tényleg téged szeretlek – szólt utánam.

Hátrafordultam, de nem válaszoltam, csak intettem egyet. Fogalmam sem volt, mit tudnék erre mondani. Ma estig teljesen biztos voltam benne, hogy tovább kell lépnem. De most…

***

Éjfél is elmúlt már, és én még mindig csak forgolódtam az ágyban. Lehet, hogy tényleg hiba volt ez a ma este Daviddel. Kezdek teljesen összezavarodni. Annyira jó volt látni. Amikor átölelt, abba még a lábam is beleremegett. Miért csinálom ezt magammal?

– Miért? – kérdeztem, mintha választ vagy segítséget várnék valakitől ebben a helyzetben.

De ki tudna segíteni? Hiszen senkinek nem beszéltem róla. Ivy totálisan kiakadna, ha megtudná, hogy válaszoltam neki. Mi lenne, ha tudomására jutna, hogy még találkoztunk is?

Mielőtt teljesen magukkal ragadtak volna ezek a gondolatok, úgy döntöttem, bevetem a jól bevált trükkömet, ami mindig segít elaludni. Ilyenkor elképzelem, hogy valami nagyon jó dolog történik velem, például hogy megnyerem az ötöst a lottón, vagy lakóautóval suhanok a toszkán dombokon.

Másnap reggel pontban hat órakor megszólalt a telefonomon beállított ébresztő. Kikászálódtam az ágyból, magamra dobtam a köntösömet, és kócos hajjal a konyha felé vettem az irányt, hogy egy jó nagy pohár kávéval indítsam a napomat. Meglepetésemre a szüleim is ébren voltak, holott egyikük sem korán kelő típus. De persze érthető, hiszen aznap volt a találkozó a kivitelezővel, aki segít nekünk a felújításban.

Nagy szerencsém volt, mivel apa rengeteg emberen segített, amikor még tűzoltóként dolgozott, így nagyon sok embert megismert.

Blake-nek két évvel ezelőtt változott meg gyökerestől az élete. A felesége rosszul lett főzés közben, és kigyulladt a gázon hagyott olaj, a tűz pedig átterjedt a bútorokra, majd az egész házra. A férfi ekkor nem volt otthon, a szomszédok hívták telefonon, hogy mi történt. Mire hazaért, már az egész ház lángokban állt, a feleségét éppen két tűzoltó hozta ki eszméletlen állapotban, és szállították is rögtön a városi kórházba.

Hetekkel később, amikor már rendeződtek a dolgok, és a feleségét is kiengedték a kórházból, megkeresték a két tűzoltót, hogy köszönetet mondjanak nekik. Az egyik apám volt, így lettek ők nagyon jó barátok. Blake ezért kérdés nélkül rávágta, hogy elvállalja az embereivel a felújítást.

– Jó reggelt! – köszöntek vidáman a szüleim.

– Sziasztok! Nem gondoltam, hogy ilyen korán fent lesztek már ti is – feleltem, mire anya nevetve közölte, hogy alig tudtak aludni, annyira izgatottak voltak a mai nap miatt.

– Én is izgulok, remélem, Blake meg fog nyugtatni, hogy nincs is annyi javítanivaló a házon, mint amennyinek első látásra tűnik – folytattam, és a kávémmal a szobám felé vettem az irányt.

Egy gyors zuhany után még elolvastam pár érdekes cikket a laptopomon, felöltöztem, és nem sokkal később már az autóban ültünk. Néhány perc alatt oda is értünk, leparkoltuk a kocsit, aztán egy rövid séta után ott álltunk az Óváros tér kellős közepén, a leendő boltom ajtaja előtt.

Az elmúlt hetekben annyiszor elképzeltem ezt a pillanatot, hogy szinte már déjà vu érzésem volt.

– Sziasztok! – kiáltotta egy ismerős hang, miközben épp a táskámban matattam a kulcs után.

– Ezt nem hiszem el, ilyen nincs! – mondtam magam elé, majd megfordultam, és ott állt David.