Ninának

Első fejezet

Mivel Holly Berry ilyen hirtelen lépett le Londonból, sokat nem agyalt azon, hogy milyen ruhákat pakoljon be. A „pakolás” amúgy is elég nagyvonalú kifejezés volt a helyzetre. Miután több cipőt is hozzávágott a – most már vitán felül – exbarátjához, lekapta a bőröndöt a szekrény tetejéről, és belehajigált vagy egy tucat ruhát. Eközben Dan – a szóban forgó ex – próbálta kimenteni a saját holmiját, amelyek szépen beleragadtak a káoszba. Nem mintha túl sok sikerrel járt volna: láthatóan azt sem tudta eldönteni, hogy Hollyt, a barátnőjét próbálja-e kiengesztelni, aki épp rajtakapta őt anyaszült meztelenül, igencsak kompromittáló helyzetben az új IKEA-ágyukban – amit közösen vásároltak −, vagy inkább azt a zokogó nőt vigasztalja, aki még mindig ott kucorgott az ágyon, szintén egy szál semmiben, és kétségbeesetten igyekezett eltakarni magát.

– Hols! Hols, várj egy percet! Kérlek, beszéljük meg! Csak hallgass végig!

– Már pont eleget hallottam, köszi. Hidd el, azokat a hangokat nem lesz könnyű elfelejteni.

Remegett a keze, ahogy egy újabb ruhát rántott le a vállfáról. Hat év. Az élete elmúlt hat éve csak erről a pasiról szólt. Hat évig félretette a saját terveit a közös terveik miatt. Micsoda átkozott idióta volt!

– Kérlek, hadd magyarázzam meg! – Amint Dan keze a vállához ért, Holly megpördült, és ellökte magától.

– Ne merészeld! Ne merészelj hozzám érni, hozzám szólni vagy akár csak rám nézni!

– De nem érted…

– Nem. Tényleg nem. Ebben tök igazad van. Halványlila dunsztom sincs, hogy a fenébe voltál képes ezt tenni velem.

– Én csak… Mi csak…

– Volt egy tervünk, Dan. Neked meg nekem. Szépen kitaláltunk mindent. A múlt hétvégén házakat néztünk. A múlt hétvégén!

– Én csak… én csak…

– Csak úgy megesett? Véletlenül? – kérdezte Holly.

Önkéntelenül is a nőre pillantott, aki most már egy lepedőbe csavarva gubbasztott az ágyon. Az a lepedő az övé. Pontosan emlékezett rá, mennyire büszke volt magára, hogy sikerült elcsípnie a kiárusításon. Aztán hagyta a lepedőt, és végignézett a nőn. Sötét haj, sötét szem. Dan egyértelműen erre a típusra bukik. És úgy tűnt, a világ legócskább kliséjéhez nyúlt: lecserélte őt egy fiatalabb modellre.

– Kérlek… – nyafogta Dan, most már a sajnálatkártyát is kijátszva. A szeme könnyes volt. Szánalmas!

Holly nem bírta tovább. Becipzározta a bőröndöt, kiviharzott a szobából, lerohant a lépcsőn, és bevágta maga mögött a bejárati ajtót.

Miután elhagyta Dant és Londont, kérdések özöne kavargott a fejében. Hogyan tehette ezt vele Dan mindazok után, amin együtt mentek keresztül? Hiszen ő végig mellette állt. Miért tette? És Holly pedig hogyan lehetett ennyire vak?

Annak ellenére, hogy három évig ugyanarra az egyetemre jártak, egészen a diplomaosztó napjáig még csak nem is látták egymást. Amint vége lett a ceremóniának és lezajlott a bankett, Holly a régi lakótársaival egy klubba indult.

Akkor vette észre Dant, amikor volt egy rövid szünet a táncparketten, és a pulthoz sietett, hogy mindenkinek hozzon valamit inni. A mélybarna szeme rögtön megfogta. Meg az is, ahogy reménytelenül próbálta magára vonni a pultos figyelmét. Holly figyelte, ahogy többször is eléfurakodnak, Dan pedig szemmel láthatóan túl udvarias volt ahhoz, hogy bárkinek is beszóljon. Végül odalépett hozzá, és amikor őt szolgálták ki előbb, mindkettőjüknek rendelt. Dan hálásan fizette ki az italokat. Később persze kiderült, hogy a „tehetetlen, megmentésre váró férfi” szerepét szándékosan játszotta el, abban bízva, hogy így kelti majd fel Holly figyelmét. Akkor ő ezt aranyosnak találta. Később, egy baráti vacsorán még nevettek is rajta. Most már kristálytisztán látszott, hogy Dan már az első perctől kezdve manipulálta.

Csak akkor esett le neki, hogy merre is tart, amikor letért az M4-esről, és már jócskán sötétedett. Ösztönösen a szülei felé vezetett az útja. De most tényleg szembe akar nézni velük? Persze biztosítanák a támogatásukról, ez nem kérdés. Azonban mélyen legbelül tudta, hogy sosem rajongtak igazán Danért.

– Olyan… bézses – jutott eszébe az anyja egyik megjegyzése.

– Bézses?

– Tudod. Semmilyen. Unalmas.

– Mi a baj azzal, ha valaki megfontolt, anya?

– Semmi, de… jól érzitek magatokat együtt?

– Persze.

Úgy tűnt, hogy ez nem hangzott igazán meggyőzően.

– És mi van azzal a házzal, amiről a múlt hónapban beszéltél? Azt hittem, megveszitek.

– Meg akartuk, de úgy döntöttünk, várunk még. Spórolunk még egy kicsit, próbálunk összeszedni egy kicsit nagyobb önerőt.

– Tavaly is spóroltatok, nem? Meg azelőtt is. Van rendes állásod, nem volna muszáj folyton a pénz miatt aggódnod.

Holly összeszorította a fogát.

– Igen, de drágák a házak, és minél nagyobb az önerő, annál kevesebbet kell visszafizetnünk hosszú távon.

– Azért élni is kell, Holly, kincsem. Nem szólhat minden a spórolásról meg a munkáról – ciccegett az anyja rosszallóan, mintha a pénzügyi biztonság iránti vágy lenne a világ legfelelőtlenebb ötlete. Vajon hogyan reagálna most erre az egészre? Az tuti, hogy összetörne a szíve, ha szenvedni látná Hollyt. De egyébként lehetetlen volt megjósolni.

Amikor elérte a szülei házához vezető leágazást, egyszerűen továbbhajtott. Majd később beszél velük. Még mindig megvolt a pótkulcsa: akár be is osonhatna, amikor már alszanak, ha úgy adódik. Vagy talán most az egyszer kivételesen nagyvonalú lesz magával, és kivesz egy szobát valahol éjszakára. Végül is most már nem kellett a házvásárlásra spórolnia, nemdebár.

Egy hosszú, nyílegyenes szakasz következett. A navigációs rendszerben A429-ként szerepelt, de a környékbeliek csak Fosse-nek hívták. Ez a római út mérföldeken át futott, egészen Leicesterig. Holly azonban sosem ment el olyan messzire. Továbbhajtott Northleach mellett, aztán a kis cotswoldi falun, Cold Astonon is túl, míg egy alacsony domb aljához nem ért. Ott kitette az irányjelzőt, és balra kanyarodott. Az út a folyó mentén vezetett, és egyenesen Bourton-on-the-Water szívébe vitte.

*

Még a Bourtonbe tévedő legcinikusabb látogató is nehezen vitathatná, hogy ez az egyik legidillibb falucska Nagy-Britanniában. A High Street mellett békésen csordogáló, sekély folyóval, a rajta átívelő bájos kis hidacskákkal bármelyik évszakban igazi Instagram-mennyország. Ősszel, a csípős hidegben felveszed a gyapjúkabátodat, és nézed, ahogy az arany- és borostyánszín levelek a legkisebb szellőre is táncot lejtve hullanak alá a fákról. Az ünnepi időszakban pedig, amikor ezernyi apró fehér fény díszíti a boltok homlokzatát, egy közel öt méter magas karácsonyfa terem ott a folyó kellős közepén. Tényleg olyan, mint egy csipetnyi vidéki paradicsom.

A helyieknek azonban, különösen a kamasz Holly számára, mindez inkább kétélű fegyvert jelentett. Már egy kicsit kellemesebb idő elég volt ahhoz, hogy feltorlódjon a forgalom a High Streettől egészen a legközelebbi főútig, jó fél mérföldnyire. Mire a kocsik nagy nehezen bevergődtek a faluba, gondolkodás nélkül leparkoltak az első helyen, amit megláttak; teljesen mindegy volt, hogy kijelölt parkolóhely-e, és az is, hogy kit zárnak el vele. A kávézókban, amelyek többnyire pofátlanul drágák voltak, szinte lehetetlen volt helyet találni, a falut pedig ellepték a sikoltozó gyerekek, a morcos szülők és a fáradt túrázók. És akkor még ott voltak a begördülő turistabuszok, a látogatók tucatjaival, akik csak egy fotó kedvéért ugrottak ki: fagyi a kézben, bokáig a vízben, aztán már pattantak is vissza a buszra, és irány a következő megálló.

Azért nem volt minden annyira rossz, ha itt nőtt fel az ember. Élénken beleégtek Holly emlékezetébe a rozsdás, öreg biciklijén tett bringázások: olyan meredek dombokra tekert fel, hogy a lába már az út harmadánál alig bírta. A környező mezőkön át vezető kirándulások a rejtett patakokig, ahol befőttesüveggel és kis hálóval felszerelkezve egész délután gőtét fogtak a barátaival. A folyóparti csatangolás fel-alá, virágokat és fűszernövényeket keresgélve, hogy hazavigyék és házi készítésű kerámiavázákba tegyék őket. Egyszerűbb idők voltak. Az iPadek és okostelefonok előtti világ.

De voltak más emlékei is. Olyanok, amelyekre nem szívesen gondolt vissza. Például a hálószobaablakára, amely nem záródott rendesen, így télen, az ágyban fekve a lehelete bepárásította a levegőt. Vagy a „száraz müzli” napokra, amikor elfogyott a tej, és az utolsó aprót is az elektromos mérőórába kellett betuszkolni. (A hideg zuhany egy dolog, de a hideg zuhany egy jéghideg házban… na, az már egészen más.) A napra, amikor az apját elbocsátották. Aztán amikor ez újra megtörtént… és aztán megint.

Nehéz volt megmondani, pontosan hány éves volt Holly, amikor rájött, hogy a családja szegény. Úgy sejtette, valamikor a középiskola elején történhetett. Míg más gyerekek minden új tanévet vadonatúj, márkás cipőben kezdtek – Kickersben, Doc Martensben, Air Jordanben, vagy épp abban, amit az aktuális divat diktált –, ő egy praktikus, fekete fűzős cipőbe préselte bele a lábát, amit az anyja szerzett valahonnan. Az egyenruhája mindig vagy túl nagy volt, vagy túl kicsi. Az az időszak, amikor tényleg tökéletesen jó volt rá, évről évre egyre rövidebbnek tűnt.

Míg más szülők a legújabb szuperjátékot vagy a legdivatosabb játék babát vették meg születésnapra, Holly szakácskönyveket kapott, gyakran gyűrötten, foltosan, az előző tulajdonos konyhai próbálkozásainak beszédes nyomaival. A születésnapja reggelén, miután kibontotta az ajándékát, kiválasztott egy receptet, többnyire valami édességet. És bármi kellett hozzá, a szülei valahogy mindig össze tudták kaparni az alapanyagokat: a vaníliarudat, az étcsokoládét, a habtejszínt, amit a recept éppen megkívánt. Csak a húszas éveiben esett le neki, hogy az ezt követő hetekben már jóval szerényebb ételek kerültek az asztalra: lencseleves, vagy egyszerű sajtos pirítós házi kenyérből, leheletvékony sajtszeletekkel.

Mindez sokáig egyáltalán nem zavarta. Hálás volt a szerető családjáért, és bár nem dúskáltak az anyagi javakban, boldogok voltak. Aztán a tizennegyedik születésnapján minden megváltozott.

Az előző hónapokban nem is próbálta különösebben titkolni, mire vágyik igazán. Elege lett a receptkönyvekből és a sütés-főzésből. Végtére is már elég ügyes volt: ő maga készítette el az uzsonnáját, és gyakran rá hárult a családi vacsora is. Ez már rég nem számított meglepetésnek, pláne nem olyasminek, ami beillik születésnapi ajándéknak. A szíve vágya egy Levi’s 501 volt.

Abban reménykedett, hogy karácsonykor végre megkapja az áhított farmert, de helyette egy batikolt póló várta a fa alatt. Ennek ellenére nem adta fel a reményt: végül is ott volt még a márciusi szülinapja.

– Na, remélem, jó lesz rád – mondta az anyja, amikor belépett a szobába, és letette a csomagot az ágyra. – Ha mégsem, Maureen a patikából biztosan felhajtja neked. Sokkal ügyesebben bánik a varrógéppel, mint én.

Amikor Holly feltépte a csomagolópapírt, és megpillantotta a gondosan összehajtott farmert, nagyot dobbant a szíve. A kezében tartotta, és csak nézte a nadrágot. Tényleg lehetséges lenne, hogy miután hónapról hónapra elengedték a fülük mellett minden kérését, a szülei végre meghallották, hogy mit próbált mondani? Izgatottan remegett a keze, ahogy a derekánál fogva kirázta a farmert.

Aztán leesett az álla.

– Ugye jó lesz? Tudom, hogy nem az a menő márka, amit folyton emlegettél, és nem is vadonatúj, de még nagyon jó állapotban van. A varrások erősek, és csak apró lyukak vannak a foltok alatt.

Foltok.

A farmer nagy részét egy tarka-barka, összevissza mintás foltözön takarta, deréktól lefelé egészen az aljáig. Később, amikor visszagondolt rá, belátta, hogy nem lehetett több öt-hat foltnál. De kamasz szemmel úgy tűnt, mintha tucatjával borították volna be a nadrágot. Talán nem is lett volna annyira vészes, ha mind egyforma színű. De ezek a foltok olyanok voltak, mintha egy óvodából származtak volna, és ráadásul az egyiken még macik is felbukkantak.

– Fel sem próbálod? – kérdezte az anyja. – Meg kell néznünk, hogy jó-e rád.

Holly meredten bámulta a szörnyűséget. Most mit csináljon? A világ minden kincséért sem akarta megbántani az anyját. Tuti, hogy az elmúlt fél évet azzal töltötte, hogy összevadássza a foltokhoz a megfelelő anyagokat. De már attól majdnem elbőgte magát, ha csak ránézett erre a szerencsétlen nadrágra. Erőltetett mosollyal gondosan összehajtotta, és ledobta maga mögé az ágyra.

– Előbb gyorsan lezuhanyzom – mondta.

Látta, hogy az anyja arca egy pillanatra elkomorult, és a gyomra összerándult a bűntudattól. De egyszerűen képtelen volt felvenni. Tényleg képtelen volt rá. Ha jó lesz rá, akkor az anyja majd ragaszkodik hozzá, hogy nyilvánosan is hordja, de azt már nem bírná elviselni. Így legalább eljátszhatta, hogy túl kicsi, és akkor az anyja nem jön rá semmire.

– Hát jó, rendben.

Csend telepedett a szobára, ahogy az anyja felállt, és erőltetetten elmosolyodott. Holly bűntudata ettől csak erősödött. Hiába volt még csak tizennégy éves, nem tudta nem észrevenni a szomorúságot a szemében. De azzal nyugtatta magát, hogy majd hamar túllép a dolgon. Végül is csak egy farmerről van szó.

– Majd próbáld fel, amikor végeztél – mondta az anyja, és az ajtó felé indult. – Én meg felteszek egy kis zabkását reggelire.

– Remek – felelte Holly.

Csak aznap este, a tanítási nap után – melynek során a barátnői egyfolytában arról faggatták, hogy milyen ajándékot kapott – kopogtak be másodszor a szobájába. Ezúttal az apja volt az.

Arthur Berry nem volt a szavak embere: százkilencven körüli, szelíd óriás volt, akinek valahogy sosem jött össze igazán a munka. Az üzem, ahol kamaszkora óta dolgozott, akkor zárt be, amikor Holly még alig volt kétéves, és onnantól egyik rövid ideig tartó állás követte a másikat. Mindig utolsónak vették fel, és elsőként bocsátották el. Az utóbbi pár hónapban végre lett egy biztos állása, de náluk semmit nem vettek készpénznek. Amikor Holly meghallotta a kopogást, kikiáltott, hogy szabad. Az apja csak akkor szólalt meg, amikor átsétált a szobán, és leült az íróasztalához.

– Édesanyád szerint nem tetszik neked az ajándékod.

Kijelentés volt, nem kérdés. Az apjának megvolt az a bosszantó szokása, hogy kijelentett valamit, aztán rábízta Hollyra, hogy ő legyen az, aki megszólal. Közben pedig nézte őt, kissé értetlenül, összevont szemöldökkel. Elképesztő tehetsége volt hozzá, hogy két másodperc alatt bűntudatot ébresszen benne. Holly hallgatott. Eltökélte, hogy nem sétál bele a csapdába. De az a tekintet csak nem engedte, és a levegőben egyre sűrűbbé vált a feszültség.

– Ugye, nem gondolja komolyan, hogy hordani fogom? – bukott ki belőle, sokkal hamarabb, mint szerette volna. – Macik vannak rajta, apa! Öt év felett senki nem hord macis farmert.

– Tényleg?

– Tényleg – bólogatott Holly hevesen. – Az emberek normális farmert hordanak. Kéket. Néha feketét. De nem olyat, amin óvodás minták vannak. Ahogy nem hordanak szivárványszínű fonalból kötött pulóvert sem, meg olyan zoknit, amit százszor stoppoltak meg.

Az apja összekulcsolta az ujjait, és a felső ajkához érintette őket. Ez volt a „gondolkodós póza”, amit Holly túlságosan is jól ismert. Ő és az anyja már számtalan órát eltöltöttek így mellette, miközben az apja fejben vitatta meg önmagával az adott kérdést, a vacsora összeállításától kezdve egészen addig, hogy kire szavazzon a következő választáson.

– Tudom, hogy ez nehéz – mondta végül, és leengedte a kezét. – Biztos én sem becsültem eléggé a szüleimet a te korodban.

Hollyban lassan forrni kezdett a düh.

– Ez nem fair! Dehogynem becsüllek benneteket! Mindkettőtöket becsüllek.

Ahogy kimondta, azonnal érezte, mennyire nyafogós és magas lett a hangja, és pontosan tudta, hogy milyen hisztisnek tűnhet. De nem hagyta, hogy olyasmivel vádolják, ami nem igaz. Igen, gyerek volt még, de mindig keményen dolgozott az iskolában, és több házimunkát végzett, mint bármelyik barátnője. Megvarrta a saját ruháit, főzött a családnak. Arról nem is beszélve, hogy az anyjával eljárt a magcserebulikra, vagy pulóvereket bontott vissza, hogy a fonalat újra fel lehessen használni. Más gyerekek szombat délelőtt a takaró alatt lustálkodva mesét néztek, ő meg egy buszon zötykölődött tíz mérföldet, hogy elhozzon egy paradicsompalántát, amit valaki ingyen kínált.

– Én csak egy normális farmert szerettem volna, ennyi az egész. Nem értem, hogy miért ilyen nagy ügy ez.

– Holly, az a farmer egy vagyonba került. Többe, mint amennyit egy egész hét alatt ételre költünk. Van fogalmad arról, hány órát töltött el anyád azzal, hogy felvarrja azokat a foltokat?

Nagyot sóhajtott, feltolta a szemüvegét a feje tetejére, és megdörzsölte az orrnyergét.

– Sajnálom – mondta. – Sajnálom, hogy nem engedhetjük meg magunknak mindazt, amit szeretnél. Sajnálom, hogy csalódtál az ajándékban.

– Apa… – Holly gyomrában még erősebben kavargott a bűntudat.

– Dehogyis, értem én a dolgot. De tényleg. Sosem volt elég pénzünk ahhoz, hogy félretegyünk, Hols. Bárcsak lett volna, persze, bárcsak… De sok másban meg szerencsések voltunk. Egészségesek vagyunk, és boldogok. Legalábbis remélem, hogy azok vagyunk.

Az apja fáradt tekintettel nézett rá, Hollynak pedig leesett a válla.

– Sajnálom – mondta, majd felállt az ágyról, és átölelte az apját. – Tényleg. És fel fogom venni a farmert, ígérem. Csak… esetleg ki lehetne cserélni a macis foltot?

– Biztos meg tudjuk oldani. Beszélj anyáddal, jó? Attól fél, hogy tönkretette a születésnapodat.

Együtt mentek le a konyhába, és a szülei a házi citromtorta fölött, amit az anyja aznap délután sütött, elénekelték neki a Happy Birthdayt.

Később, amikor Holly már betakarózva feküdt az ágyában, és végiggondolta a nap eseményeit, egy gondolat futott át a fején. Az apjának igaza volt: nem volt sok pénzük, de mindig szeretettel vették körül, és ügyeltek rá, hogy minden rendben legyen. Mégis, ha neki egyszer gyereke lesz, gondoskodni fog róla, hogy mindent megkaphasson, amit csak akar. És ahhoz pénz kell. Pénz, amit ő a lehető leghamarabb neki fog látni, hogy megkeressen.

Második fejezet

Ilyen későn már nem kellett közelharcot vívni a parkolóhelyekért, Holly kedvére válogathatott. Lassan gurult végig az üres utcán, majd beállt az egyik folyóparti helyre. Arra gondolt, üldögél ott egy kicsit, és elmereng azon, hogy mekkora felfordulás lett az élete. De végül alig állította le a motort, már csatolta is ki a biztonsági övet, és átsétált az út túloldalára. Egy pillanattal később már a Just One More koszos kirakata előtt állt, és a sötét belső teret bámulta, mígnem egy éles, vékony nyávogás ki nem zökkentette a gondolataiból.

Egy sovány, fekete-fehér, csapzott szőrű macska kígyózott a bokája körül, a fejét a lábszárához dörgölte, és újra nyávogott, figyelmet követelve.

– Te meg mit csinálsz itt? – kérdezte Holly, miközben leguggolt, hogy megsimogassa, mire a macska azonnal hangos dorombolásba kezdett. – Ha vadászni jöttél, attól tartok, hogy odabent legfeljebb csak csokiegereket találsz.

A macska még megeresztett egy utolsó, panaszos nyávogást, aztán odasétált a bolt ajtajához. Ott egy pillanatra megtorpant, majd méltóságteljesen továbbindult a High Street irányába.

A tavasz már úton volt, de még korántsem érkezett meg, csípős volt az este. Holly felállt, és újra a boltot nézte. Az ajtó fölötti cégér megkopott, a festék itt-ott lepattogzott és hámlott, és a napellenző is megélt már szebb időket: a peremén rozsda futott végig. Ezenkívül azonban minden pont ugyanolyan volt, mint amikor először lépett be ezen az ajtón. Megmelegedett a szíve. A tenyerét a szeme elé emelte, az üveghez tapasztotta, és épp csak ki tudta venni odabent az édességekkel teli üvegeket. Az emlékek egymás után kezdtek feltámadni benne, és ahogy teltek a másodpercek, lassan egy mosoly terült el az arcán: az első azóta, hogy korábban ért haza a munkából, hogy meglepje Dant.

– Eltévedt?

Holly összerezzent, és beverte a fejét az üvegbe.

– Basszus… – morogta, miközben a homlokát dörzsölte, majd visszafordult az utca felé. Tekintve, hogy pár pillanattal korábban még teljesen üres volt az út, igencsak meglepte, hogy most egy kifejezetten szigorú arcú férfival találja magát szemben.

– Eltévedt? – kérdezte újra az idegen.

– Ööö… nem. Nem tévedtem el – felelte Holly.

– Akkor elárulná, hogy mit csinál itt ilyen késő este?

Miközben tovább hűlt az idő, Holly az idegen szemébe nézett. Bár tisztességesen volt felöltözve, nem is volt rossz képű, és valószínűleg még csak a harmincas évei közepén járt, mégis olyan gyanakvó ráncok ültek a homlokán, mint egy unatkozó nyugdíjas házmesterén. Hollynak, miután épp kizökkentették a merengéséből, egyáltalán nem volt kedve kielégíteni a férfi kíváncsiságát.

– Maga rendőr? – kérdezte.

A férfi kissé kihúzta magát.

– Nem.

– Akkor polgárőr? Vagy önkéntes járőr?

– Nem.

– Nos, ha nem rendőr, és nem is polgárőr, akkor miért érdekli ez?

A férfi zavartan toporgott.

– Nos… Elég késő van, és már majdnem tíz perce azt a kirakatot bámulja.

– Szóval engem figyelt? Leskelődött utánam?

– Igen… nem. Úgy értem, láttam… figyeltem… de nem leskelődtem.

Holly kezdeti bosszúsága gyorsan átcsapott felháborodásba, majd egészen határozottan a düh formáját öltötte.

– Én csak… az itteni szándékai felől érdeklődtem – hebegte a férfi.

– A szándékaim felől? – Holly szemöldöke eltűnt a frufruja alatt. Egy ilyen nap után már csak a falu önjelölt rendcsinálója hiányzott. Kihúzta magát, és határozottan csípőre tette a kezét. – Először is: mivel maga nem rendőr, nincs joga számonkérni, hogy mit csinálok. Másodszor: most tényleg arra céloz, hogy ki akarok rabolni egy édességboltot? Komolyan? Három ajtóval lejjebb ott egy ékszerész, mellette pedig egy régiségbolt. Arról nem is beszélve, hogy a Sherborne Streeten ott sorakoznak a nyaralók, amelyek hétközben üresen tátonganak. Ha már rablásra adnám a fejem, azt hiszem, bőven találnék ennél értelmesebb célpontot is a faluban, mint ez a kis bolt, nem gondolja?

A férfi, aki most már nemcsak zavarodottnak, hanem kicsit rémültnek is tűnt, ösztönösen hátralépett.

– Maga a faluból való? – kérdezte.

– Jó megfigyelés. És ha nem bánja, azt tervezem, hogy itt álldogálok szépen, a saját dolgommal törődve, és bámulom ezeket az édességesüvegeket – mondta Holly. – Van ezzel valami problémája?

A férfi ádámcsutkája fel-le mozgott. A korábbi elszántságának immár nyoma sem maradt, bár valami halvány gyanakvás még ott motoszkált benne.

– Elnézést. Nem ismertem meg. Akkor hát… kellemes estét – mondta, és minden további nélkül sarkon fordult, majd elindult a High Streeten, míg végül el nem tűnt a sötétben.

– Kellemes estét, ja persze – morogta Holly félhangosan, és visszafordult a kirakat felé.

*

Két nappal a tizennegyedik születésnapja után Holly a folyóparton sétált, és munkát keresett az ottani üzletek egyikében. Ha lenne saját pénze, az annyi mindent megoldana. A szüleinek nem kellene rögtön azon aggódniuk, hogy megvegyenek neki ezt-azt. Ráadásul ő is be tudna segíteni: néha bevásárolna, időnként kifizetné a nagybevásárlást, normális születésnapi és karácsonyi ajándékokkal lephetné meg őket. Egy részmunkaidős állás minden szempontból főnyereménynek tűnt. Így amikor azon a reggelen kilépett a házból – a farmere macis foltjait addigra visszafogottabb zöld darabokra cserélték –, tele volt optimizmussal.

– Rendelkezel valamilyen tapasztalattal? – kérdezte az első üzletvezető, amikor Holly érdeklődött, hogy nincs-e náluk munka.

– Nem, de gyorsan tanulok.

– Ebben a hónapban már felvettem két új embert. Gyere vissza nyáron, amikor már lesz egy kis gyakorlatod, és biztosan találunk majd valamit.

Holly máris látta, hol a buktató. Ha addigra már lenne valamilyen munkája, miért hagyná ott azt? Az apja elbocsátásai láttán pontosan tisztában volt vele, hogy egy biztos állást nem dob el csak úgy az ember. Sajnos a második helyen ugyanez történt. Aztán a harmadikon is. Meg a negyediken is. Akárhová ment – pékségbe, kisboltba, szuvenírboltba –, mindenütt pontosan ugyanazt mondták: tapasztalatra van szüksége. Klasszikus huszonkettes csapdája. Mire elért a High Street közepéig, már egy tucatnyi elutasításban volt része. Sajgott a lába, a kezdeti lelkesedésének nyoma sem maradt. Már éppen feladta volna, amikor felnézett, és a Just One More előtt találta magát. Ezt jelnek vette, és benyitott.

Akkoriban két édességbolt is volt a faluban, bár Holly egyikben sem fordult meg túl gyakran. Az édesség luxusnak számított, és amikor szökőévenként egyszer mégis úgy döntött, hogy a zsebpénzét egy csomag Polo cukorkára vagy egy Mars-szeletre költi, a Co-op és a posta sokkal közelebb volt.

Odabent azonban azonnal kiderült, hogy a Just One More nem a Mars-szeletek és a mentolos Polo cukorkák világa, és nem is azoké a tucatédességeké, amelyeket a szupermarketek pénztára mellett szoktak feltornyozni. Ez valami egészen más volt. Először az illat csapta meg: olyan édes és sűrű volt, hogy összefutott a nyál a szájában. Aztán kellett egy teljes perc, mire egyáltalán felfogta a kínálat szivárványszín kavalkádját. Amerre csak nézett, mindenhol üvegek sorakoztak: a polcok padlótól plafonig roskadoztak. Medvecukor, ánizsos csavarok, mályvacukor, nyalóka. Szerelmes üzenetes szívecskék, a sokfajta gumicukor és az eperszalagok. Cukoregerek, csokiegerek, mindenféle marcipánállat. És akkor még ott volt a tejkaramella, a kókuszkocka, a különböző drazsék meg egy sor feltűnően drágának tűnő díszdobozos bonbon is. (Persze akkor még fogalma sem volt, hogy hívják őket, de a nevük hamarosan ugyanolyan ismerősen csengett számára, mint az ábécé betűi.) Holly szinte megbabonázva fordult körbe szép lassan, és igyekezett minél többet magába szívni abból, amit az érzékei egyáltalán fel tudtak fogni.

– Segíthetünk valamiben?

Holly csak ekkor kapta fel a fejét, és a pult felé fordult, ahol két nő állt egymás mellett. Nagyjából egykorúak lehettek, és egyforma, világoskék kötényt viseltek, rajta réz névtáblával. A hasonlóságuk nagyjából itt véget is ért.

Az, aki megszólította – a kitűzője szerint Agnes –, úgy festett, mintha egy nyári kertből lépett volna be az üzletbe: könnyű lenruha lebbent körülötte, és minden mozdulatára színes karperecek csilingeltek a csuklóján. A másik nő – Maud – farmert hordott, és makulátlanul vasalt, sötétkék inget. Míg Agnes szőke haja szabadon omlott a vállára, Maud a sötét, göndör tincseit szigorúan hátrafésülve viselte.

Persze az első benyomás gyakran csalóka. Ahogy teltek az évek, Holly megtanulta, hogy a két nő ugyanannak az érmének a két oldala: két lélek, akik sokkalta inkább egymásnak voltak rendelve, mint bármelyik szerelmespár, akit valaha ismert. De akkoriban mindebből még csak annyit fogott fel, hogy egy igazi csodavilágba csöppent.

Maud megköszörülte a torkát:

– Minden rendben? Esetleg keresel valami konkrétat?

Egy pillanatnyi csend következett. Holly gondosan begyakorolt kis szónoklata arról, hogy munkát keres, hogy szorgalmas és gyorsan tanul, satöbbi, satöbbi, valahol menet közben kiesett a fejéből. Ehelyett az csúszott ki a száján:

– Én… itt akarok maradni. Örökre.

A két nő mosolygott, előbb Hollyra, aztán egymásra, Holly pedig hirtelen rádöbbent, hogy mit is mondott, és gyorsan kihúzta magát:

– Bocsánat. Úgy értem… részmunkaidős állást keresek. Szombatra. Vagy vasárnapra. Vagy iskola utánra. Igazából bármikor jó. Nekem mindegy. A vakációban is ráérek.

Idegességében mindig túl sokat beszélt. Ez egy rossz szokása volt, amitől már rég meg akart szabadulni. Most azonban az agya teljes fordulatszámon pörgött, és kétségbeesetten próbált előkaparni bármit, amitől megfelelőbb jelöltnek tűnhet.

– Nagyon pontos vagyok – hadarta. – És nem lakom messze. Meg imádom az édességet, főleg a csokit… Nos, ez külön történet.

Abban reménykedett, hogy valamelyik nő végre megszólal, ezért elszántan becsukta a száját. De nem sokáig bírta.

– A korán kelés sem jelent gondot – bukott ki belőle újra. – Meg aztán… elég rendszerető is vagyok. Stoppolni is tudok, meg ezt-azt megjavítani… bár itt nyilván semmit sem kell javítani. Úgy értem… itt minden annyira tökéletes.

Eredetileg csak valami hétvégi munkát szeretett volna találni, bármit, amivel kereshet egy kis zsebpénzt. De most már nem érte volna be bármivel: ide akart tartozni. Mindig itt akart lenni, a rózsaszínű marcipánalmák és a rebarbarás-vaníliás cukorkák között.

Szívesen töltötte volna minden percét azzal, hogy sorba rendezi az üvegeket, és használja azt a hatalmas rézmérleget a pulton. Abban a pillanatban akár ingyen is elvállalta volna a munkát, vagy majdnem ingyen. Csak ne kelljen visszamennie az utcára, szembenézni a világ többi részével, főleg most, hogy már tudta: létezik egy ilyen hely. Aztán elhangzott a kérdés, amitől rettegett.

– Rendelkezel valamilyen tapasztalattal? – kérdezte a sötét hajú nő.

Holly úgy érezte, hogy megáll a szíve. Lesütötte a szemét, vett egy mély levegőt, és amikor megszólalt, csak halk motyogás tellett tőle, az a félénk, alig érthető fajta, ami miatt a tanárai mindig rászóltak, hogy beszéljen hangosabban.

– N-nem – hebegte. – Semmilyen tapasztalatom sincs.

Az elutasításokkal teli nap szomorúsága akkora súllyal nehezedett rá, hogy képtelen volt felpillantani. Majd jövőre, gondolta. Ha egy évvel idősebb lenne, talán nem számítana ennyire, hogy még nem dolgozott sehol. Amikor végül mégis felemelte a tekintetét, hogy megköszönje a hölgyeknek a rá szánt időt, a szőke nő ragyogó mosollyal nézett rá.

– Ugyan, pillanatok alatt betanítjuk, Maud? – mondta, és huncut fény csillant a szemében. – Mikor tudsz kezdeni?

*

A szél megzörgette a közeli fa lombját, és Holly hátán borzongás futott végig. Késő délután volt, amikor rávágta az ajtót Danre, és útnak indult. Előbb-utóbb muszáj lesz valami tervet kovácsolnia. Nemcsak ma éjszakára, hanem a jövőre nézve is.

A lakás bérleti szerződése a kettejük nevére szólt. Ha Dan elköltözne, ő ott maradhatna. Volt annyi félretett pénze, hogy egyedül is fizetni tudja a lakbért, ha muszáj. De abban az ágyban soha többé nem akart aludni. Nem. Tartsa csak meg Dan az ágyat is, a lakást is. Ő majd kitalál valamit. Kénytelen lesz.

Megint érezte, hogy könnyek futják el a szemét. Teljesen megbízott Danben, de ami ennél is rosszabb, saját magában is. A saját ítélőképességében. Azt hitte, megtalálta azt az embert, aki boldoggá teszi, és aki megelégszik vele, meg azzal a nyugodt, kiszámítható élettel, amit elképzelt maguknak. És tessék, most itt áll egyedül, összetörve.

Épp azon töprengett, hogy legszívesebben lerogyna a földre, és jól kibőgné magát, vagy felkapna egy követ, és teljes erőből belevágná a folyóba, amikor mögötte valaki halkan köhintett.

– Már megyek, jó? Megyek – mondta, miközben megfordult, és sietve letörölve az arcát. – Maud? – Pislogott egyet, aztán még egyet. – Maud!

Harmadik fejezet

Négy év telt el azóta, hogy Holly utoljára látta a barátnőjét és egykori munkaadóját, méghozzá korántsem ideális körülmények között: egy temetésen. Amikor meghallotta, hogy Agnes meghalt, olyan volt, mintha kést döftek volna a szívébe. A két nő több mint negyven éve élt együtt, és sem Holly, sem más nem kételkedett benne, hogy rájuk tényleg érvényes az „amíg a halál el nem választ” fordulat. A temetés, bármennyire szívszorító volt is, gyönyörűre sikerült. A templom zsúfolásig megtelt, és egy előre elhatározott, figyelmes gesztusként minden padsorba elhelyeztek egy-egy üveg édességet, hogy a gyászolók a szertartás alatt elmajszolhassák. Ilyet tényleg csak Agnes találhatott ki.

A halotti tort is abban a pici házikóban tartották, amely a két nő otthona volt, amióta Holly csak ismerte őket. Dan elkísérte, hogy a támasza legyen, de mivel másnap dolgozniuk kellett Londonban, nem maradtak sokáig. Holly megígérte, hogy hamarosan újra eljönnek.

Százszor is eszébe jutott, ha nem ezerszer, hogy elugrik megnézni, hogy van Maud. Talán ott is aludhatna a házikóban, és felidéznék a régi szép időket egy pezsgőporos nyalóka mellett, vagy rendelhetnének valamit vacsorára, de valahogy sosem jutott rá elég idő. Persze tudta, hogy Agnes elvesztése iszonyúan megviselte Maudot, de amikor most meglátta az arcán a mély ráncokat és a hajában a szürke tincseket, amelyek átvették az egykori sűrű, sötét fürtök helyét, éles bűntudat nyilallt belé, amiért nem tartotta meg az ígéretét. Azonnal felismerte a magasan ívelt szemöldököt, a finom, mandulavágású szemeket, Maud mégis nagyon megváltozott. Az egykori büszke, egyenes tartása eltűnt, a vállai most görnyedten előreestek, mintha ösztönösen védené magát a világtól. Pár telefon. Néha egy-egy e-mail. Holly tényleg ennyire sem volt képes?

– Én vagyok az. Holly. Holly Berry.

Az idős asszony szeme elkerekedett.

– Nem igaz! Holly… alig ismertelek meg! Milyen csodás meglepetés! – Maud mosolygott, azzal a különleges mosollyal, amely egy szempillantás alatt visszaadta neki az eltűnt éveket. – Mit keresel itt? Hogy vagy? Jaj, de jó látni téged. Tényleg… annyira örülök!

Az idős asszony mosolya fájdalmas melegséggel töltötte el Holly szívét, és hirtelen nehezére esett megszólalni. Könny szökött a szemébe, a torka pedig összeszorult, mintha egy makacs gombóc akadt volna bele. Aztán, amikor a szívére egyszerre zúdult rá minden gondolat, Holly Berry egyszerűen elsírta magát.

Egy teljes percig mozdulatlanul állt ott, az arcát a tenyerébe temetve, miközben a könnyei némán utat találtak maguknak az ujjai között. Amikor végre sikerült valamennyire összeszednie magát, felnézett, és öreg barátnője tekintetében ott ült a kimondatlan aggodalom.

– Jól van, na… – szólalt meg Maud, miközben megpróbálta kihúzni magát, és lejjebb húzta a kabátja szegélyét. – Úgy látom, mindkettőnknek jót tenne egy ital. Mit szólsz hozzá?

A Seven Hounds nem esett útba sem a bolt, sem Maud házikója felől, de a falu közepén álló kocsmák inkább a turistákra rendezkedtek be. Amolyan „hangulatvilágításos” helyek voltak menő étlappal, ahová az ember legfeljebb különleges alkalmakkor tér be, mondjuk megünnepelni egy szülinapot, de törzsvendég biztosan nem lesz. Főleg az árak miatt. Ezzel szemben a Seven Hounds igazi törzshely volt, ahová a helyiek jártak, nem a térképpel hadonászó turisták. A bútorok kopottak voltak, a berendezés kissé divatjamúlt, és hiába telt el annyi év a dohányzási tilalom óta, valahogy még mindig ott bujkált a levegőben a dohányfüst régi, fanyar szaga, főleg ha az ember sokat mocorgott a párnázott üléseken. Az ital viszont hideg volt, a fogadtatás pedig meleg.

Találtak egy félreeső asztalt a sarokban. Holly elmerengve forgatta a poharában az italt, mintha abból remélne választ kapni.

– Szóval… fenekestül felfordult az életed – mondta Maud, és belekortyolt a szódájába. – Nagyon sajnálom. Tényleg. Micsoda egy alak! Örülök, hogy sosem kellett megismernem.

Holly már nyitotta a száját, hogy tiltakozzon. Hiszen találkoztak párszor, legutóbb éppen a temetésen.

– Igazából magamra vagyok dühös – mondta. – Miért is nem vettem észre előbb? Mert hát nem azzal ébredt fel egy reggelen, hogy akkor mostantól megcsal, ugyebár. Annyi barátnőm ment férjhez mostanában. Olyanok is, akik alig egy-két éve voltak együtt a párjukkal. Néha még addig sem. Én meg közben azt hajtogattam magamban, hogy én milyen fene okos vagyok. Hogy mi „rendesen” csináljuk. Nem verjük el a pénzt egy nagy, világraszóló esküvőre. Hogy hosszú távra tervezünk. A jövőre. A közös jövőnkre. Elégedett voltam magammal. Na, ez voltam én. Egy rohadtul önelégült, beképzelt liba. – Tudta, hogy abba kellene hagynia, és témát kellene váltania, de egyszerűen dúlt benne a harag. – Olyan, mintha minden, amit eddig az életről gondoltam, tévedés lenne. Van ennek így bármi értelme? Valószínűleg nincs. Csak… annyira bánom az egészet.

A fejében kavarogtak a gondolatok. Olyan sok éven át élt óvatos, józan életet. Azt hitte, hogy Danben megtalálta a tökéletes párját – azt az embert, aki még egy péksütit sem venne meg a vonatra várva a restiben anélkül, hogy előbb be ne pötyögje a költségvetés-tervező appba.

– Tudod, mit? Két éve nem vettem új cipőt.

– Miért nem? – kérdezte Maud.

– Mert egész idő alatt csak spóroltam. Gyűjtögettem az önerőt a házra, ahol majd felneveljük a gyerekeinket. Azt akartam, hogy nekik soha ne kelljen semmiben hiányt szenvedniük. Azt akartam, hogy biztonságban legyünk. Biztonságban… de mit jelent ez egyáltalán? Komolyan, hogyan lehettem ekkora idióta? Aztán a végén én maradtam ki szépen mindenből.

– Ne légy már ilyen szigorú magaddal! – mondta Maud halkan. – Csak szerelmes voltál. És nincs semmi baj azzal, ha az ember észszerűen cselekszik.

– Tényleg? Akkor miért siklott félre minden? Már korábban is… Ha mindent jól csináltam, miért nem voltunk boldogabbak? Hiszen annak kellett volna lennünk, nem?

Bár tudná a választ! Fogta a poharát, és felhajtotta a maradék bort.

Ő nem az a lány volt, aki elhitte, létezik a „nagy Ő”. A barátnői közül sokan még mindig Mr. Tökéletest keresték, vagy legalább Mr. Majdcsakjóleszt, de Holly tudta, hogy a szerelem nem ilyen nagyszabású dolog. Számára inkább azt jelentette, hogy van valaki, aki minden este ott van, akivel beszélgethet, és aki szó nélkül elmosogat, ha ő főzött. Csakhogy az utóbbi években Dan még ezt a lécet sem tudta megugrani.

− Most már rémlik − szólalt meg Maud, és a kezét az asztalra tette. – Egyszer elhoztad hozzánk, ugye? Olyan jellegtelen álla volt. Ezt mondta Agnes. Ő remek emberismerő volt.

– Az áll tényleg ennyit elárul valakiről?

– Agnes szerint igen.

Holly szomorkásan felnevetett, aztán újra rájuk telepedett a csend; az a fajta csend volt, amelyről érezni lehetett, hogy Maud fejében most egyszerre ezernyi emlék mozdult meg.

– Még mindig nehezen hiszem el, hogy nincs többé – törte meg a csendet Holly, mielőtt a hallgatás túl súlyossá válhatott volna. – Talán azért, mert nem voltam itt… nem jöttem vissza azóta.

– Négy éve. Pontosan négy éve, két hónapja és kilenc napja – mondta halkan Maud. – Néha úgy érzem, mintha csak tegnap ment volna el. Máskor meg olyan, mintha évtizedek óta bolyonganék nélküle. Semmi sem működik rendesen, amióta nincs itt. Én meg végképp nem.

Holly nem tudta, mit mondjon. Nem találta a szavakat. Talán nincsenek is megfelelő mondatok az ilyen helyzetekre. Mégis megpróbálta:

– Nagyon sajnálom. El sem tudom képzelni, min mehettél keresztül.

Maud csak bólintott. Nem volt könny a szemében, még csak egy apró csillanás sem. Csak tiszta, tömény szomorúság.

– Nem halványul el, tudod. Mindenki azt mondja, hogy az idő minden sebet begyógyít. Hogy majd könnyebb lesz. De néha még most is hallani a hangját. Esküdni mernék, hogy amikor lent vagyok a boltban, hallom a hangját. Néha meg a házikóban kezdek el beszélni hozzá, mert egy pillanatra elfelejtem, hogy már nincs ott. Nem lesz könnyebb. Az ember csupán megtanul együtt élni a fájdalommal.

– Sajnálom – mondta Holly újra, és most még üresebben csengett a hangja. – El kellett volna jönnöm.

Maud megrázta a fejét, és megpróbálkozott egy kicsi mosollyal:

– Lárifári! Az élet megy tovább, te meg élted a sajátodat. Így van ez rendjén. Bár… fura, hogy pont ma bukkantál fel.

Intett a pultoslánynak, hogy hozzon még egy kört.

– Tényleg? Miért? Mi olyan különleges a mai napban?

Maud nem sietett a válasszal.

– Őszintén szólva már nem szoktam ilyen későn kimozdulni. Legalábbis mostanában nem. De ma este eljöttem… elköszönni.

– Elköszönni? Kitől?

– A bolttól. Úgy döntöttem, itt az ideje.

– Minek az ideje?

– Továbblépni. Eladni.

Holly úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. Előbb Dan, most meg ez.

– De miért? Miért tennéd? – bukott ki belőle, és képtelen volt elrejteni a hangjából kicsengő döbbenetet. – És kinek adod el? Ki veszi meg?

Mielőtt válaszolhatott volna, a pultoslány megérkezett az új italokkal. Maud hosszan belekortyolt a sajátjába, letette a poharat, majd összekulcsolta a kezét az ölében.

– Nyilván nem holnap, de befektetőknek fogom eladni – válaszolta. – Egyszerűen túl sok lett. Az egész. Én meg hagytam teljesen lepusztulni.

– Ezt nem hiszem el.

– Bárcsak ne lenne igaz, de sajnos az – sóhajtott Maud. – Egyszerűen nem bírom tovább csinálni. Próbálkoztam, tényleg… Hiszen ez mindig is az ő szíve csücske volt, nem? Mármint a miénk is, persze, közös volt, de ő álmodta meg. És én cserben hagytam, Holly. Nem megy nélküle. Nem tudom életben tartani úgy, hogy ő nincs itt. Azok az emberek már évek óta próbálnak megkörnyékezni. Adnak érte egy elfogadható összeget. Túl sok munka lenne rendbe hozni, úgy igazán, ahogy kellene. Ők majd szépen felújítják, gondolom, aztán továbbadják. Vagy inkább teljesen kipucolják, és csinálnak belőle egy üres vásznat.

– De hát nem kell kipucolni. Így tökéletes, ahogy van.

Maud halkan, szomorkásan felnevetett, aztán megint belekortyolt az italába. Meglepően nyugodtnak tűnt. Tárgyilagosnak. Mintha már régen meghozta volna magában ezt a döntést. Holly viszont egyáltalán nem volt ilyen állapotban.

– De mit akarnak kezdeni vele egyáltalán? Hiszen olyan kicsi az az épület.

– Manapság minden a befektetőké – vonta meg a vállát Maud. – Még a régi idősek otthona is a Station Roadon. Tudtad?

Újra szomorúság hasított Holly szívébe. Gyerekkorában minden karácsonykor ott énekeltek a kórussal. Az öregek olyankor mindig elevenné váltak, és együtt dalolták a régi slágereket. Szomorú volt belegondolni, hogy ez már nincs többé.

– Nem, ezt nem tudtam – csóválta meg a fejét.

– Ó, el sem tudod képzelni, mekkora felzúdulás volt – folytatta Maud. – A többi otthonban nem akadt hely, úgyhogy a legtöbb lakót máshová vitték. Mortonba, Northleach-be. Még olyan is akadt, aki Cirencesterbe került. Borzalmas felfordulás volt. Szóval tudom én jól, hogy mit fogsz most mondani, amiért Agnes boltját ezeknek az embereknek akarom eladni. Hidd el, hogy mindent végigvettem már magamban is. De mit tehetnék? Előbb-utóbb muszáj lesz lépnem. Nem dolgozhatok ott még kilencvenéves koromban is. Az unokaöcsém nemrég nősült, neki és a feleségének jól jönne egy kis segítség az induláshoz. És különben is…

Elhallgatott.

– Különben is mi? Nyugodtan elmondhatod.

Maud lassan bólogatott, és Holly szemébe nézett.

– Amikor ma este végre meghoztam a döntést… amikor kimondtam magamban, hogy elengedem… őszintén úgy éreztem, ez az első igazán jó döntésem azóta, hogy ő elment. És amikor rájöttem, hogy többé nem kell emiatt aggódnom, azt éreztem… azt hiszem, megkönnyebbültem. Mi több, talán boldogabb voltam, mint azóta bármikor, hogy elveszítettem őt.

Holly tisztán látta az idős nő szemében, hogy ez igaz. Ennek így kell történnie. El kell engednie Agnes álmát, amíg még maradt ideje a saját életére. Mégis… Bourtonnak szüksége van a Just One More-ra. Ez a bolt fogalom a faluban. Egy darabka történelem. Nem végezheti úgy, hogy a befektetők kibelezik, és egy lélektelen semmivé változtatják.

– Én megveszem – mondta Holly.

– Tessék?

– Add el nekem a boltot!

Ő maga sem hitte el igazán, hogy ezek a szavak az ő szájából hangzottak el, mégis, valahol legbelül pontosan tudta, hogy komolyan gondolja. Teljesen. Visszavonhatatlanul.

Negyedik fejezet

Maud egy pillanatra a homlokát ráncolta, aztán hirtelen elnevette magát:

– Jaj, Holly, ezt nem mondhatod komolyan! Nem akarod te a nyakadba venni azt a boltot.

– De igen. Pontosan ezt akarom. Tudod, mennyire szeretem azt a helyet.

– Fiatal vagy. Városi lány lett belőled, rendes, biztos állásod van. Hidd el, ez nem jó ötlet.

Maud derűs kétkedése akár le is hűthette volna a lelkesedését, Hollynál azonban pont az ellenkezőjét érte el: valami új, pezsgő energia lobbant benne.

– Tökéletes. Tényleg az. Ott hever a pénz a számlámon, amiből házat akartam venni, de abból már nem lesz semmi. És utálom a munkámat. Komolyan, ezt most mondom ki először hangosan. Elegem van abból, hogy egész nap egy monitort bámuljak, és mások panaszkodását hallgassam. Igen, biztos állás, jó fizetéssel… de nagyjából ennyi az egész. Én valami olyat akarok csinálni, amitől az emberek mosolyogni kezdenek.

Úgy tűnt, a lelkesedése ellenére egy cseppet sem sikerült meggyőznie az egykori munkáltatóját.

– Rengeteg munkával jár… és mostanában nem volt egyetlen igazán jó évünk sem – mondta Maud, majd nagyot sóhajtott. – Sőt, ha őszinte akarok lenni, már nagyon régóta nem volt. A forgalom már közel sem olyan, mint régen. Nem vagyok benne biztos, hogy pontosan látod, mibe vágnál bele.

Holly elvigyorodott. Olyannyira, hogy már az arca is belesajdult.

– Dehogynem. Pontosan tudom. És te sem szeretnéd, hogy a bolt ingatlanfejlesztők kezére kerüljön, mint ahogy én sem. Ez mindenki számára jó megoldás lenne.

Maud most már nem nevetett. A homlokán újra megjelent az a bizonyos ránc, bár ezúttal sokkal halványabban.

– Egy boltot vezetni sokkal több munka, mint ahogy azt az emberek gondolják.

– Tudom. Ott dolgoztam, emlékszel?

– Akkor ketten voltunk. Amikor te is ott voltál, hárman. Ráadásul Agnes vitte a munka oroszlánrészét, ezt te is jól tudod.

– De te itt leszel – vágta rá Holly.

Maud legyintett.

– Nem. Mondtam már, hogy én befejeztem. Ráadásul megígértem Agnes nővérének, Eleanornak, hogy felmegyek hozzá Skóciába egy időre. A halála óta folyton győzködnek, hogy költözzem oda. Ma este fel is hívtam. Soha nem bocsátaná meg, ha most nem mennék. – Elhallgatott, és az arcán valami új árnyék suhant át, a szomorúság és a lemondás furcsa keveréke. – Őszinte leszek veled, Holly. Nem ment jól egyedül Agnes nélkül. Nem arról van szó, hogy ne érdekelt volna a bolt… csak nehéz volt. Túl sok az emlék, mindenhol, amerre csak nézek. És őszintén bevallva… Ez az egész üzlet a fejlesztőkkel… néha úgy érzem, ez a legegyszerűbb módja annak, hogy végre elengedjem ezt az egészet.

Újabb csend ereszkedett rájuk. Holly átnyúlt az asztalon, és óvatosan Maud kezére tette a kezét.

– Nézd… akárhogy is alakul, tudom, hogy képes leszek megcsinálni. De tényleg. Most őszintén: mennyire lehet nehéz?

Maud arca továbbra sem derült fel.

– Nem akarok leereszkedőnek tűnni – mondta halkan –, de mi van, ha kiderül, hogy ez mégsem neked való? Ha túl nagy lesz rajtad a nyomás, hogy mindent egyedül kell csinálnod?

– Nem lesz – felelte Holly azonnal. – Szeretni fogom.

Az idős asszony egy ideig hallgatott, mintha mérlegelne valamit, majd lassan megszólalt:

– Támadt egy ötletem. Van egy kis félretett pénzem, még Agnes után maradt. Nem kell rögtön eladnom a boltot. Mi lenne, ha már most te vennéd át a vezetését, amíg a hitelt elintézed? A bolt teljesen a tiéd lenne, én pedig teljesen visszavonulok. De ha még azelőtt meggondolnád magad, hogy bármit is aláírnál, nem lenne belőle sértődés. Csak szólsz, én pedig akkor felhívom azokat az embereket. Mit szólsz?

Mit szóljon? Úgy tűnt, Maud félti őt. Mintha attól tartana, hogy Holly nem látja igazán, hogy mire vállalkozik. De Holly most, talán életében először, egyáltalán nem félt. Sőt. Bizsergető izgalom futott végig rajta.

– Tökéletes – válaszolta.

*

Mivel élete első tizennyolc évét Bourtonben töltötte, Holly sosem kényszerült rá, hogy kipróbálja a helyi szállodákat vagy panziókat, így a Seven Hounds vendégszobáit sem ismerte. A hely olyan volt, mintha egy hetvenes évekbeli lakberendezési katalógusból lépett volna elő, a matrac minősége és a párnák puhasága azonban kifogástalannak bizonyult, és ha másnap reggel az ébresztő nem visít fel olyan kegyetlen hangerővel, simán átaludta volna a fél délelőttöt. Szerencsére nem így történt, mert bőven akadt dolga.