részlet

CORVINA

Copyright © 2021 Rachel Trethewey

Hungarian translation © Mesterházi Mónika, 2022
A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Rachel Trethewey: The Churchill Girls. The Story of Winston’s Daughters
The History Press, Cheltenham, 2021

A borítót tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2022-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6833 8

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Beckynek, szeretettel

Tartalom

Bevezető

Első rész: A korai évek

1. Diana: Az aranyszőrű kiscica

2. Sarah: A Dongó

3. Marigold: A Duckadilly

4. Mary: A chartwelli gyerek

5. A pénzügyminiszter lányai

6. Diana a rivaldafényben

7. Sarah elfoglalja a színpadot

8. Sarah követi a csillagát

9. Mary szemben a közelgő viharral

Második rész: A háborús évek

10. A Churchill lányok a háborúban

11. A tengerentúli szövetségesek

12. Megtették kötelességüket a hátországban

13. Apa-lánya utazások

14. A győzelem felé

Harmadik rész: A háború utáni évek

15. A háború utóhatásai

16. Szerelem és házasság

17. Sarah Hollywoodba megy

18. Családi politizálás

19. Sarah: Hollywoodból Hollowaybe

20. Nem várt öröm

21. Diana Az irgalmas szamaritánus

22. Mary: A nyugalom szigete

23. Sarah tovább táncol

24. Mary aranykora

25. Sarah és Mary lelép a színről

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Válogatott bibliográfia

Név- és tárgymutató

Képek

Bevezető

Winston Churchillt úgy szokták ábrázolni, hogy ő az a férfi, aki a második világháborúban egyedül szállt szembe a náci erőszakkal, amíg az Egyesült Államok Nagy-Britannia védelmére nem kelt. Magánszemélyként mégsem volt soha egyedül: a legfontosabb pillanatokban ott állt az oldalán odaadó lányai egyike. Szemtanúi voltak a világtörténelem legfontosabb pillanatainak: ott voltak mellette Teheránban, Jaltán és Potsdamban, és vele voltak, amikor Roosevelttel, Sztálinnal és de Gaulle-lal találkozott.

Mindez nem korlátozódott a háborús időszakra. Politikai pályája során Winston szerette maga mellett tudni a lányait. Az 1920-as években, pénzügyminisztersége idején legidősebb lánya, Diana állt mellette a Downing Street 11. előtt, amikor benyújtotta a költségvetést. A háború után Sarah volt választott útitársa olaszországi, marokkói és dél-franciaországi vakációin, Mary pedig utolsó miniszterelnöki évei során támogatta Chequersben és Chartwellben.

Winston Churchillről könyvek ezreit írták, de négy lánya, Diana, Sarah, Marigold és Mary most áll először a figyelem középpontjában. A Churchill lányok kicsalogatja őket az árnyékból, hogy megmutassa, kik is voltak, és történetük által jobban megértsük „a legnagyobb angol” alakját. Ha a lányai szemszögéből tekintünk rá, új fényben látjuk: nemcsak nagy háborús vezetőként, hanem apaként is.

A széles körben elfogadott állítást, hogy Churchill nem érhette volna el sikereit felesége, Clementine* nélkül, könyvem annak bemutatásával egészíti ki, hogy Winston a lányaira is mindig számíthatott. A család nőtagjai csapatként működtek közre, hogy beteljesíthesse sorsát. Clementine volt a legfontosabb személy az életében, de amikor ő nem ért rá, valamelyik lányuk lépett a helyébe, hogy apja támasza legyen. A második világháború alatt, mikor Churchill egészsége megromlott, pajzsként óvták; elkísérték, amikor a világ vezetőivel találkozott, és ha szükséges volt, védelmezték. Együtt teremtették meg az erőt adó otthont, amelyre szüksége volt, hogy tovább küzdjön. Azokban a létfontosságú napokban, amikor Nagy-Britannia jövője forgott kockán, és Winston kevés emberben bízhatott, a felesége és a lányai azon hűséges kevesek közé tartoztak, akikről tudhatta, sosem hagyják cserben. Ahogy fokozódott a nyomás, Clementine is mindinkább a lányaira szorult, hogy erőt merítsen és nyugalmat találjon a folytatáshoz.

Bár könyvem érinti a történelem jelentős eseményeit, nem a csatatér, nem is a parlament a színtere. Sokkal inkább meghitt családtörténet ez, a színfalak mögül láttatja a churchilli világot. Felidézi, hogy milyen lehetett a történelem döntő fontosságú időszakában Anglia egyik leghatalmasabb családjában élni, és bár nem hiányzik a vidéki kúria légkörének leírása, egyáltalán nem kíván az arisztokraták életének felületes krónikája lenni. A Churchill lányok sosem voltak fogadásról fogadásra járó léhűtők, tetteiket fiatalságuktól fogva a mélységes kötelességtudat határozta meg.

E kötet, amely több száz, korábban nem publikált családi levélre, többek közt a nemrég megnyílt Soames Archívum anyagára támaszkodik,1 a család összetett dinamikáját kutatja. Winston ugyan egocentrikus volt, és a hivatását tekintette a legfontosabbnak, a lányait mindig odaadóan szerette. Ahogy a leveleiket olvastam, lenyűgözött a lányaival való kapcsolatának meghittsége és közvetlensége. Válságos pillanataikban a bizalmukba avatták és a tanácsát kérték. Úgy érezték, egyedül ő tudja felvidítani őket. Sarah szerint Winston a gyerekeiben ugyanazokat az érzelmeket ültette el, amelyekkel a háború alatt az embereket lelkesítette: „Arról van szó, hogy bármilyen borús a helyzet, ha kitartasz, és megteszed, ami tőled telik, a végén minden jóra fordul.”2

Hogy Churchillnek milyen volt a kapcsolata a lányaival, meghatározó a történetben, de csak egy vetülete a sokrétű narratívának. A dolgok mélyén Clementine és a lányai kapcsolata áll, és az ő egymáshoz fűződő viszonyuk, egyéniségük versengése alakította ki, milyen ember lett belőlük. Okosak és vonzók voltak, jó kapcsolatokkal rendelkeztek; minden más családból kiragyogtak volna. De nem éltek más családban, Churchill lányok voltak, és erről sem ők, sem mások nem feledkezhettek meg.

Úgy nevelték őket, hogy rendkívüli személyiségek legyenek. A sorsuk azonban az lett, hogy árnyék vetüljön rájuk, méghozzá nemcsak híres apjuké, aki természetesen a színpad közepét foglalta el, hanem számos más színes egyéniségé is, akik a színfalak mögött álltak. A rangsorban egyetlen fiútestvérük, Randolph volt az első. Eleinte mint aranyifjú, majd enfant terrible, aki kiszámíthatatlan viselkedésével aláaknázta a családi békét. Sőt, távolabbi rokonaik is magukra vonták a rivaldafényt: ki versenyezhetett volna unokatestvéreik, a Mitford lányok ragyogásával? Valójában a Churchill lányok. Az ő életük is éppannyira tele volt drámával, szenvedéllyel és tragédiával, mint a rivális Mitfordéké. Volt leányszöktetés, befolyásos személyekkel való affér és néhány öngyilkosság is. A szélsőségek története: az olvasót Hollywoodból a Holloway-börtönbe, a hatalom csúcsától a kétségbeesés szakadékáig vezeti.

Kétélű kard volt az övék. Winston lányaiként megnyílt előttük a kiváltságok és lehetőségek világa, ugyanakkor ez elvárásokat is jelentett. A nagy ember szolgálólányainak szerepe ment könnyebben; a nehezebb a karizmatikus klántól független saját, értelmes élet megteremtése volt. Marigold sajnos meghalt, mire megvalósíthatta volna önmagát, de Diana, Sarah és Mary a maga nagyon különböző módján megbirkózott a híres névvel járó felelősséggel.

A lehetőségeiket, mint számos női nemzedéktársukét, korlátozta női mivoltuk. Amíg Winston hozzáállását meg nem változtatta a lányai teljes értékű háborús helytállása, ő is viktoriánus nézeteket vallott a nők szerepéről: legyenek kötelességtudó feleségek és anyák. Testvérüket, Randolph-ot, pusztán mivel fiúnak született, sztárként kezelték. A lányok alighanem jobb képességekkel rendelkeztek, ezeket aztán mind a maguk módján teljesítették ki.

Bár Diana kifejezetten politikus alkat volt, a hagyományos női szerepet választotta, előbb apja, majd férje segítőtársa lett. Igazi hivatását csak élete végén találta meg. Mary ragyogó háborús pályafutása után szintén a családot helyezte előtérbe. Csak élete vége felé vált saját jogon is közszereplővé. Velük ellentétben Sarah, az örök lázadó volt a legkevésbé konvencionális a nővérek közül. Színésznő lett, és Amerikában futott be karriert. Nem volt könnyű választás, de ahogy apjának írta: „Bennem is legalább olyan erős ösztön munkál, mint a legtöbb nőben (mint például Maryben), éppen olyan erős ösztön az önállóságra és a szabadságra, mint bennük az, hogy igazi társat találjanak, és családot alapítsanak.”3

Egy kevésbé szexista korban valószínűleg inkább Sarah, mint Randolph lett volna Winston valódi szellemi örököse. Ő volt az, aki örökölte apjuk zsenialitását. Mindig a siker közelében járt, lehetett volna ünnepelt szépség, híres filmsztár, de valahogy mégsem jött össze. Önpusztító hajlama aláásta tehetségét.

Egy ilyen dinamikus családban nem volt egyetlen unalmas pillanat sem, de egy ponton drámaira fordult a történet. A lelki egészség kérdése mélyen átszövi a könyv anyagát. Diana és Sarah komoly erőpróbákkal szembesültek – némelyik azzal fenyegetett, hogy legyűri őket. Könyvem a Churchill lányok titkos levelezése, az orvosok beszámolói és a barátok emlékei alapján megfejti, mi is történt.

Churchillnek a háborúban tanúsított legendás bátorsága közismert, a csapásokról, melyekkel a magánéletében szembesült, jóval kevesebben tudnak. Családja az évek során bőven kivette a részét a gondokból, de a Churchill lányokról fennmaradó kép mégsem a tragédiáé; sokkal inkább hősies, mint tragikus alakok. Diana, Sarah és Mary, akárcsak az apjuk és az anyjuk, lendületes, bátor személyiség volt.

Ez a könyv nem egyszerűen szerelemről vagy szeretetről szól; tágabb értelemben a szeretet különleges története, mert Winston lányainak szüleik és egymás iránt érzett mély szeretete és hűsége kivételes volt. Kapcsolatuk azért lelkesítő, mert tele van együttérzéssel: elfogadták az emberi gyarlóságokat, és megbocsátották a múlt tévedéseit. A végsőkig feszített kötelékek elszakíthatatlannak bizonyultak. Életük vége felé, amikor visszaemlékeztek, mi mindenen mentek át együtt, Mary így írt Sarah-nak: „Belekapaszkodom szerető testvéri összetartásunkba – tudom, hogy ez életem egyik legfontosabb része.”4 Sarah egyetértett: „Az egészből ragyogó fény árad felém – igazi testvérek voltunk.”5

* Klementínnek ejtendő.

Első rész
A korai évek

1 Diana Az aranyszőrű kiscica

Amikor megszületett Winston Churchill első gyermeke, Diana, az apa így írt feleségének, Clementine-nek:

Nem tudom, mivé növi ki magát, és vajon szerencsét vagy balszerencsét hoz számára, hogy kirángattuk a káoszból. Bizonyára lesznek különleges lelki és testi tulajdonságai. De ezek nem mindig hoznak se boldogságot, se békét. Mégis úgy gondolom, fényes csillag vezeti majd az útján.1

Winston szilárdan hitt a végzetben, de vajon csakugyan a csillagokban volt megírva, milyen lesz a lányai élete? Predesztinálva voltak, hogy a sors által előírt utat járják be lépésről lépésre az elkerülhetetlen végig, vagy az egymással kölcsönhatásba lépő szereplők különleges együttesének lettek olyan következményei, amelyeket a főszereplők egyike sem láthatott előre? A természet vagy a neveltetés alakította a Churchill lányokat azokká a nőkké, akikké váltak? Ha össze akarjuk illeszteni a darabkákat, akkor a kezdetektől kell nyomon követnünk történetüket. Mindez azzal indult, hogy két rendkívüli ember találkozott, és egymásba szeretett.

Az évtized legfontosabb „politikai” esküvőjén, 1908. szeptember 12-én Winston Churchill feleségül vette Clementine Hoziert a Westminster Szent Margit-templomában. A tömegben számos politikus megjelent. Winston diákkori igazgatója, dr. Welldon közölte Clementine-nel, hogy a férje jövendő közéleti tevékenységében játszott szerepe és a rá gyakorolt hatása olyan fontos, hogy valójában „szent”.2 A vőlegény, aki sosem volt hosszan szolgálaton kívül, az anyakönyv aláírása közben, a sekrestyében David Lloyd George-dzsal politikai vitába keveredett. Később Winston egyik kollégája azt mesélte egy barátjának: „Soha nem ismertem senkit, akinek ennyire a szenvedélye lenne a politika”.3

Winston nem rejtette véka alá ambícióit, és úgy tűnik, amikor Clementine hozzáment, megértette, mire vállalkozik. A férjéhez hasonlóan úgy gondolta, Winston a végzet embere, és a maga szerepét abban látta, hogy segítsen betölteni a lehetőségeit.4 Clementine azonban egyáltalán nem holmi felszínes, engedelmes feleség volt, hanem intelligens, erős akaratú, különleges nő. A férje őszintén szerette, de tisztelte is, és felfogta, mennyire szerencsés, hogy mellette áll. Clementine erős személyiség volt, szigorú emberismerettel, és megvoltak a maga saját politikai nézetei. Néha finoman, okosan ellent is mondott a férjének, és érdemes is volt meghallgatni.

A kölcsönös tisztelet mellett az érzelmi szükség is összehozta őket. Amíg nem találkoztak, sem Winston, sem Clementine nem volt soha senki számára a legfontosabb, és az a tudat, hogy végre egy másik ember világának a központja lettek, megadta nekik a biztonságot, amelyre mindketten vágytak.5 A szorosan összetartozó párnak sok közös vonása volt, például boldogtalan gyerekkor és bonyolult viszony a szülőkkel; a pozitív példa hiánya elkerülhetetlenül hatott arra, hogy ők maguk milyen szülők lettek.

Clementine apja, Sir Henry Hozier gazdag sörfőző családból származott, anyja, Lady Blanche Ogilvy pedig Airlie tizedik grófjának a lánya volt. Négy gyerekük született, Kitty, Clementine, akinek a nevét franciásan ejtették, és az ikrek, Bill és Nellie, de a fáma szerint egyiküknek sem Henry volt az apja. Blanche állítólag legalább kilenc szeretőt tartott, úgyhogy az apaságot nehéz lehetett személyhez kötni. Clementine biológiai apjának szerepére több jelölt is akadt, köztük a legvalószínűbb Bertie Mitford, Redesdale első lordja.6 Mivel Bertie Blanche húgának a férje volt, ez az affér még Blanche promiszkuitásához mérve is a vérfertőzés határát súrolta.

Amikor a szülei 1891-ben különváltak, Clementine gyerekkora bizonytalan lett. Blanche-nak sosem volt elég pénze, és az olcsóbb élet reményében a családdal a franciaországi Dieppe-be költözött. Rosszabb helyet nem is választhatott volna. Szerencsejátékosként a helyi kaszinók hamar magukba szippantották, és gyakran keveredett adósságba.

Bár Clementine örökölte anyja határozott arcvonásait, másban nem nagyon hasonlítottak. Blanche az életvidám első lányát, Kittyt kedvelte jobban, és nem sok szeretetet mutatott komoly második gyereke iránt. Ám a nyílt megkülönböztetés ellenére a két lány elválaszthatatlan maradt.

Clementine gyerekkorának legmeghatározóbb pillanata 1900-ban következett be, amikor Kitty tífuszos lett. Végig kellett néznie, hogy életvidám nővére alig pár hét alatt önmaga kísértetévé válik. Az emlék, hogy aki a legközelebb állt hozzá, alig tizenhét évesen meghalt, Clementine-t akkor is kísértette, amikor a gyerekei már megszülettek. Saját szemével látta, hogy az elképzelhető legrosszabb is megtörténhet, és a sors néha kegyetlen. Clementine és anyja, ahelyett, hogy a Kitty halála okozta bonyolult érzésekkel foglalkoztak volna, rezzenéstelen arccal élték tovább az életüket. Mindketten gyászoltak, de ahelyett, hogy egymást vigasztalták volna, Blanche minden figyelmét a legkisebb lányára, Nellie-re fordította.7

Clementine nagyon más felnőtt lett, mint az anyja. Nem örökölte Blanche tékozló hajlamait, sőt mindig is óvatosan bánt a pénzzel. Az anyja romlottságára válaszul volt benne valami puritán vonás, és hosszú házasságuk alatt végig hűséges felesége maradt Winstonnak. Kétségtelenül törekedett is rá, hogy egészen más anya legyen, mint Blanche, de sajnos számos hibát megismételt a saját gyerekeivel.

Winstont hasonlóan problematikus kapcsolat fűzte a szüleihez. Életrajzírója, Andrew Roberts nemrég megjelent elemzése szerint az anyja és az apja bánásmódja „közel állt a bántalmazóhoz”.8 Winston apja, Lord Randolph mindig is élesen kritizálta legidősebb fiát. Winston húszéves volt, amikor Lord Randolph egy ritka agybetegségben meghalt. Az ifjabb Churchill egész életében bánta, hogy nem ismerték egymást jobban és közelebbről. Winston istenítette az apját, és próbálta túlszárnyalni a pályáját, hogy bizonyítsa, alulértékelte őt, amikor csak a hibáit látta. Arról ábrándozott, hogy lesz egy fia, aki egy nap tagja lesz a parlamentnek, és így politikusdinasztiát alapítanak.

Életvidám amerikai anyja, Jennie Jerome semmivel nem nevelte jobban Winstont, mint az apja. Gyerekkorában magára hagyta, hogy a minden idejét felemésztő társasági életét élhesse. Winstont otthagyták egy iskolában, amit gyűlölt.9 Könyörgő levelei ellenére Jennie ritkán látogatta magányos kisfiát, sőt levelet se nagyon írt neki.10 Így hát anyai szeretet hiányában Winston a dadájához, Mrs. Everesthez fordult, akitől megkapta mindazt az érzelmi kötődést és odaadást, amire szüksége volt, hogy élni tudjon. Elhatározta, hogy nem ismétli meg a gyerekeivel a szülei hibáit. Meg is törte a hagyományt, nagyon szerető apa lett, de egyetlen fiát annyira elkényeztette, hogy az legalább olyan káros volt, mint a mellőzés, amiben ő részesült.

Mivel Winstont gyerekkorában megfosztották a biztonságot adó otthontól, alig várta, hogy saját családot alapítson. Amikor nem sokkal az esküvőjük után Clementine teherbe esett, Winston boldog volt. A házaspár egy londoni családi házba költözött, az Eccleston Square 33-ba, ott készültek gyermekük születésére. Winston öccsének, Jacknek a felesége, Goonie (Gwendoline) szintén várandós volt, így a két fiatalasszony közeli barátnők lettek. Mikor Goonie megszülte első gyerekét, John George-ot (akit Johnnynak becéztek), Winston megírta Clementine-nek, milyen könnyen ment a szülés a sógornőjének, remélve, hogy ezzel megnyugtatja aggódó feleségét. Hozzátette azt is, nem szívesen gondol rá, hogy Clementine-nek fájdalmas élményen kell átesnie, de az öröm, amit a baba jelenteni fog, megéri.11 Szerencsére a szülés simán zajlott, és 1909. július 11-én megszületett Diana.

Az egymás közt használt becenevek (Clementine-é „Cica” vagy „Cicus”, Winstoné „Mopszli” vagy „Borostyánkutya” volt) alapján a kislányukat hamarosan „Kölyökcicának” emlegették, vagy aranybarna haja alapján „Aranyszőrű, tejfehér bőrű Kiscicának”.12

Diana kezdettől fogva inkább az apjára hasonlított, mint az anyjára. Amikor David Lloyd George megkérdezte Winstont: „Szép a gyerek?”, ő büszkén válaszolta: „A legszebb gyerek a világon.” Mire a barátja megjegyezte: „Mint az édesanyja, gondolom.” Winston azt felelte: „Dehogy. Kiköpött másom.”13

Clementine kialakított egy rendszert, amely végigkísérte a gyerekei kiskorát: a szülés után nem sokkal elvonult. Miközben ő egy Brighton közeli villában lábadozott, Diana Winstonra és a dadájára maradt Londonban. Clementine a férjének írt levelében a fontossági sorrendet jelezve azt írta, mindketten hiányoznak, de főleg Winston.14

A mai olvasó talán furcsállja, hogy Clementine magára hagyta a kisbabát, de a viselkedése egyáltalán nem volt szokatlan a korban. Sok Edward kori arisztokrata anya töltötte élete nagy részét távol a gyerekeitől, a gondozásukat a dadára bízva. Némelyikük számára ez tette lehetővé, hogy hedonista életet éljenek, ám Clementine-nek jóval kevésbé voltak frivol indokai. Inkább önmaga megőrzése, mint kényeztetése távolította el. Egész életében szorongott, és úgy tűnik, csak gyakori utazásai révén tudott megfelelni nagyigényű férje és az anyaság követelményeinek. Winston az évek során elfogadta, hogy a feleségének néha el kell utaznia. Megértette, hogy így nyeri vissza érzelmi egyensúlyát, és így tudja megerősíteni a személyiségét, hiszen az a veszély fenyegette, hogy összetöri egy ilyen egocentrikus férj.15

Clementine távollétében, a nemzedéktársaihoz képest, Winston meglepően hangsúlyosan jelen volt apaként. Ahányszor Clementine elutazott, Winston boldogan lépett a helyébe, és olyan lelkesedéssel fordult a hétköznapi események felé, amely a feleségéből hiányzott. Élvezte, hogy részt vehet a fürdetésben, és lefekvéskor Beatrix Potter Nyúl Péteréből olvasott fel elsőszülöttjének. Nyilvánvalóan nem várták el, hogy ugyanolyan felelősséget vállaljon, mint a felesége, és kedve szerint megválaszthatta, részt vesz-e a családi életben vagy sem, de öröme telt az apaságban. Amikor kifejezetten feszült volt a munkája miatt, még akkor is komolyan vette feladatait. A fontos politikai döntéshozatalok között is rászánta az időt, hogy a megfelelő ajándékot maga válassza ki a lányának.16 Úgy tűnik, a családi élet kikapcsolódást jelentett számára.

Clementine a lábadozás után felfrissülve magához vette Dianát, és elvitte a Stanley rokonokhoz, a cheshire-i Alderley Parkba. Diana kifejezetten szép baba volt, örömöt szerzett versengő anyjának. Clementine büszkén számolt be Winstonnak, milyen Diana a többi hat, látogatóba érkezett gyerek mellett: „Egyik sem méltó, hogy gyertyát tartson a mi kicsinknek, vagy akár a cipőjét becsatolja.”17 Boldog volt, amikor Alderley-ben a személyzet úgy nyilatkozott: Diana „a legszebb emberpéldány, aki valaha vendégségben erre járt.”18

De az ott-tartózkodásuk alatt Clementine-t nyugtalanítani kezdte, hogy a kislányuk netalán beteg. A nővére halála miatt érthető módon aggódott, amikor a baba akár a betegség legenyhébb jeleit mutatta, ráadásul természettől fogva hajlott a szorongásra; kezdő anyaként nem volt önbizalma, és inkább a dada véleményére támaszkodott, mint a magáéra.19 Kiskorukban mindig nagy ügyet csinált a gyerekeik egészségéből.20 Két véglet között ingadozott: bizonyos dolgokban túlzottan védelmező volt, más dolgokban meg nem eléggé. Mivel nem találta meg az egyensúlyt, szemlátomást csak úgy tudott megszabadulni a szorongástól, ha a felelősséget átruházta valaki másra, ő maga megszökött előle.

Ettől függetlenül a gyerekek jólétét érő fenyegetések nem pusztán Clementine képzeletében éltek. Diana, mint az ország egyik vezető politikusának lánya, kivételezett, de nagy nyomás alatt álló környezetben nevelkedett. Zaklatott politikai időszak volt ez, Winston pedig a középpontban álló, ellentmondásos figura. 1910-ben belügyminiszter lett. Mivel köztudott volt, hogy ellenzi a nők választójogát, a szüfrazsettek célpontja lett.21 Diana még csak tizenhat hónapos volt, amikor elhíresztelték, hogy a mozgalom legmilitánsabb tagjai megpróbálják elrabolni. A védelmére kirendeltek egy detektívet, hogy elkísérje őt meg a dadáját Hyde Park-i sétájukra.22 Diana gyerekkorában ez volt az első a számos alkalom közül, amikor fenyegetés érte az apját vagy a családját. Bár ő még túl kicsi volt, hogy megértse, mi történik, valószínűleg érezte a feszült hangulatot.

A Churchill család számára komor idők jártak. Winston depressziója, amit „Fekete Kutyának” nevezett, a belügyminiszteri időszak alatt ugrásra készen várt. Egyik levelében, 1911 júliusában azt írta Clementine-nek, hogy unokatestvére, Ivor Guest felesége, Alice talált egy orvost Németországban, aki kigyógyította a depresszióból. Winston úgy érezte, még hasznos lehet ez az ember, ha a „Fekete Kutya” visszatérne, bár hozzátette, nagy megkönnyebbülésére már nem érzi magát rosszul.23

Úgy tűnik, a belügyminiszteri szerep aláásta lelki egészségét. A kiváló pszichiáter, Anthony Storr szerint Winstont az viselte meg, hogy megvolt benne az empátia, hogy megértse a mások baját. Azonosult a társadalom elnyomottjaival, és őszinte együttérzést mutatott a rabok iránt.24

Winston különösen terhesnek érezte, amikor arról kellett döntenie, hogy egy halálraítélt életben maradjon vagy meghaljon. Egy nyomasztó ügyben, amely annyira aggasztotta, hogy Clementine-nek is írt róla, egy olyan „nagyon rossz körülmények között élő” nőről volt szó, aki megölte kétéves törvénytelen gyerekét. „Teljességgel elfogadhatatlan halálos ítéletnek” nevezte.25 Talán azért is viselte meg a lelkét, mert az ő lánya is épp ugyanennyi volt. Tudta, hogy Clementine-nek is gondot okoz az anyaság, de a gyermekgondozásban olyan támogatást kap, ami kiáltó ellentétben áll azzal a nőével, akinek az életét neki kell mérlegre tennie. A vádlottat már majdnem kivégezték, amikor Winston közbenjárására mégis felmentették, és a halálos ítéletet életfogytiglan tartó börtönbüntetésre változtatták.26

Alig pár nappal azután, hogy Winston erről a dilemmáról írt feleségének, a két anya világa közötti különbség újra éles megvilágításba került. Clementine a hűséges dada, Hodgson nővér távozását siratta, aki másutt talált munkát. Mivel Clementine nem volt rá felkészülve, hogy egyedül viselje az anyaság felelősségét, rájött, mennyire függ a jó személyzettől. Elmesélte férjének, hogy nagyon hiányzik a régi dada, és aggódik, mert az új nörsz gondatlan, nem figyel kellően Dianára.27 Winston azonnal azt tanácsolta neki, hogy rúgja ki az illetőt.28 A Churchill házaspár számára ebben az évtizedben súlyos gondot jelentett, hogy megfelelő személyzetet találjanak a gyerekek felügyeletére.

F

Jegyzetek

Bevezető

1A Cambridge-i Egyetem Churchill College-ában működő Churchill Archives részeként a Soames Papers [Soames-hagyaték] 2019-től hozzáférhető.

2„Sarah Churchill: What Life is to Me” [Sarah Churchill: Mi az élet számomra], 1961. május 29., Amarillo Globe Times.

3Sarah Churchill Winston Churchillnek, 1947. március 6. Churchill Archives, CHUR1/45.

4Mary Soames Sarah Churchillnek, 1975. augusztus 19. Mary Soames Literary Papers, Churchill Archives, MCHL 5/7/70.

5Sarah Churchill Mary Soamesnak, 1975. augusztus 12. Mary Soames Literary Papers, Churchill Archives, MCHL 5/7/70.

1. Diana: Az aranyszőrű kiscica

1 Winston Churchill Clementine Churchillnek, 1909. szeptember 12., in Mary Soames (szerk.), Speaking for Themselves: The Personal Letters of Winston and Clementine Churchill [Magukért beszélnek: Winston és Clementine Churchill magánlevelei] (London: Doubleday, 1998.) 29. o.

2 Sonia Purnell, First Lady: The Life and Wars of Clementine Churchill [A First Lady: Clementine Churchill élete és harcai] (London: Aurum Press, 2015) 38. o.

3 Andrew Roberts, Churchill: Walking With Destiny (Kéz a kézben a sorssal) (London: Allen Lane, 2018) 124. o.

4 Clementine feleség- és anyaszereppel való megosztottságának bővebb tárgyalását l. Mary Soames, Clementine Churchill (London: Cassell, 1979) 235. o.

5 Mary S. Lovell, The Churchills: A Family at the Heart of History – From the Duke of Marlborough to Winston Churchill [Churchillék: egy család a történelem mélyén – Marlborough hercegétől Winston Churchillig] (London: Abacus, 2012) 254. o.

6 Mary Soames, Speaking for Themselves, 3. o.

7 Mary Soames, Clementine Churchill, 21. o.

8 Andrew Roberts, Churchill: Walking With Destiny, 13. o.

9 St George’s School, Ascot közelében. Később Brightonban, majd Harrow-ban járt iskolába.

10 Andrew Roberts, Churchill: Walking With Destiny, 23. o.

11 Winston Churchill Clementine Churchillnek, 1909. május 30–31., in Mary Soames, Speaking for Themselves, 23. o.

12 Mary Soames, Speaking for Themselves, 19. o.

13 John Pearson, Citadel of the Heart: Winston and the Churchill Dynasty [A szív citadellája: Winston és a Churchill dinasztia] (London: Macmillan, 1991) 120. o.

14 Clementine Churchill Winston Churchillnek, 1909. augusztus 29., in Mary Soames, Speaking for Themselves, 25. o.

15 Clementine érzelmi szükségleteinek teljes kifejtését l. Mary Soames, Clementine Churchill és Sonia Purnell, First Lady.

16 Winston Churchill Clementine Churchillnek, 1911. július 11., in Mary Soames, Speaking for Themselves, 53. o.

17 Clementine Churchill Winston Churchillnek, 1909. szeptember 11., in Mary Soames, Speaking for Themselves, 27. o.

18 Clementine Churchill Winston Churchillnek, 1909. szeptember 12., in Mary Soames, Speaking for Themselves, 28. o.

19 Clementine Churchill Winston Churchillnek, 1909. szeptember 16., in Mary Soames, Speaking for Themselves, 30. o.

20 Például az asztalok peremére védőburkolatot szereltetett, nehogy Marigold megüsse magát, és amikor Winston kuckót épített Chartwellben egy fára a gyerekeknek, meg kellett nyugtatnia Clementine-t, hogy biztonságos.

21 Martin Gilbert rámutat, hogy noha a szüfrazsettek Winstonban a női választójog hajthatatlan ellenzőjét látták, ez nem volt jogos. Elvileg helyeselte, hogy a nőket választójoggal ruházzák fel, de nem volt hajlandó olyan törvényt megszavazni, amely „vitathatatlan túlsúlyt ad a vagyoni cenzustól függő választójognak”, vagy amelyik mögött nem állt a szavazópolgárok többsége. Végül az 1917-es képviselőházi szavazás alkalmával a nők választójoga mellett voksolt. Martin Gilbert, Churchill: A Life [Churchill élete] (London: Pimlico, 2000) 221–222. o.

22 „Guarding the Churchill Baby” [A Churchill baba kísérete], 1910. november 28., Dundee Evening Telegraph.

23 Winston Churchill Clementine Churchillnek, 1911. július 11., in Mary Soames, Speaking for Themselves, 53. o.

24 Együttérző hozzáállása hatására javult a politikai foglyokkal, köztük a szüfrazsettekkel való bánásmód. Támogatta, hogy előadásokat, koncerteket tartsanak a raboknak, és ellássák őket könyvekkel. Csökkentette a bebörtönzött fiatalkorúak számát is. Anthony Storr, Churchill’s Black Dog and Other Phenomena of the Human Mind [Churchill Fekete Kutyája, és az emberi elme más jelenségei] (London: Flamingo, 1991) 35–36. o.

25 Winston Churchill Clementine Churchillnek, 1911. június 29., in Mary Soames, Speaking for Themselves, 50. o.

26 Az ügy, amire utal, valószínűleg Mary Ann Nash-ről szólt. Mary Ann, egy 33 éves cseléd gyakran vitte törvénytelen fiát, Stanley-t egyik rokon vagy barát házából a másikba, de már nem tudta fizetni a tartását. A kisfiú eltűnt, és valamivel később egy használatlan kútban találták meg a holttestét. Mary Annt bűnösnek találták Stanley vízbe fojtásában. Ám a bizonyítékok korántsem voltak meggyőző erejűek. Halálra ítélték, de július elején felmentették. Az ítéletét életfogytiglan tartó börtönbüntetésre változtatták. Mary Ann fia valójában nem kétéves volt, amikor eltűnt, ahogy Winston említi Clementine-nek szóló levelében, hanem ötéves és kilenc hónapos. Winston tévedése talán azt mutatja, hogy a saját gyereke jutott az eszébe. Nem sokkal később egy hasonló ügyben döntött, amelyben egy huszonkét éves, nyomorgó törvénytelen lány, Mabel Blackmore, aki a walesi Neath Workhouse-ban élt, megfojtotta törvénytelen gyerekét, mert sehogy nem talált munkát. Winston 1911 augusztusában ismét azt tanácsolta a királynak, vonja vissza a nő halálos ítéletét. Valószínűleg mindkét eset mardosta a lelkét.

27 Clementine Churchill Winston Churchillnek, 1911. július 4., in Mary Soames, Speaking for Themselves, 52. o.

28 Winston Churchill Clementine Churchillnek, 1911. július 5., in Mary Soames, Speaking for Themselves, 52. o.

www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Gspann Veronika
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Malinoczki Judit

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Alata – SIL Open Font License
Foglihten – SIL Open Font License
Noto – Apache License 2.0
Ornements ADF – GNU General Public License V2 and later, with font exception
Sinkin Sans – Apache License 2.0