IVOTT EGY KORTY KÁVÉT, és szinte azon nyomban elfintorodott. Keserű íze volt. Szívott rá egy slukkot, és hagyta, hogy a füst elnyomja a szájában keletkező kellemetlen érzést. A szobára csend borult, az egyetlen zavaró hangforrás a cigaretta szüntelenül ismétlődő sercegése volt. A lábával arrébb sodort néhány csikket, majd odament az ablakhoz, és kinézett. Elfordította a fogantyút, hagyta, hogy a hideg szél belekapjon az arcába, és kisöpörje a fejéből a zavaró gondolatokat. Nagyot szippantott, majd megfordult, megdörzsölte a halántékát, és lassú léptekkel az ajtóhoz sétált. A keze a kilincshez érve megfeszült. Hangokat hallott az emeleti szobából. Fülelt, de a furcsa zörej nem ismétlődött meg. Némán káromkodott, és felhajtotta a kávéja maradékát.

Az ajtó nyikorogva kitárult. A fuvallat nyirkos volt odakint, szinte tépte az arcát. Felemelte az állát, és megindult arra a helyre, ahol életében másodszor megszületett. Öt méter előre, három méter jobbra. Odaért. Lenézett a földre, majd a felhős, borús eget fürkészte. Rágyújtott, és megvárta, hogy alig két slukk maradjon. Az utolsót olyan hosszan tartotta lent, hogy kisebb köhögőrohamot kapott. Ezután ledobta, rátaposott, közben a másik kezével kikotorta a zsebéből a levelet, és magasra tartotta. A perifériáról mintha mozgást látott volna. A tekintete arrébb vándorolt az emeleti szoba sötét ablakára, de a ház mozdulatlanul nézett vissza rá. Pislantott néhányat, és várt, hátha megjelenik a lány az üveg mögött, de nem történt semmi. Nem látott senkit a sötétben, pedig meg mert volna esküdni rá, hogy ott van. És figyeli. Pont úgy figyeli, ahogy aznap, amikor elkövette a dolgot. Az emlékek lassan előkúsztak a tudata mélyéről, az elméje kapuján dörömböltek, de ellenállt a kísértésnek. Kirázta a hideg. Az álla lehanyatlott, és látta, hogy a gyűrött levélen megcsillan a nap halovány fénye. Az írás kopott volt, helyenként elkenődött rajta a tinta, de felismerte a saját görbe betűit. Halkan elsuttogta a címet: Sebők Szilveszter vallomása.

A kórházi ágyán kezdte írni, közvetlenül a robbanás után, ami kis híján letépte a fejét, és ami megölte az akkori társát, Melindát. Egy rasszista sorozatgyilkos után nyomoztak, aki középkorú fekete nőket gyilkolt meg az országban. A világ minden tájáról nagyítóval figyelték az események alakulását, Amerikától Ázsiáig lázban tartotta az embereket a nyomozás és annak végkimenetele, és emiatt őt is nagy felhajtás övezte. A Kiemelt Ügyeket Felderítő Főosztály vezetőjeként az arcával volt tele a közösségi média, és felfoghatatlan méreteket öltött az őrület, ami körülvette. Fájdalmas veszteségek árán végül sikerült elkapnia az elkövetőt, ám a letartóztatás nem úgy sikerült, ahogy tervezte, és golyót repített a férfi fejébe. Ezt követően néhányan azzal vádolták meg, hogy fehér bőrű rendőrként ő maga is rasszista, míg mások azokat támadták, akik őt támadták, így végeredményben a gyilkos elérte, amit akart: az emberek egymás ellen fordultak, és az eset, amiért oly sokat áldozott az életéből, amelynek oltárán meghalt Melinda és kis híján darabokra lőtték az ország sztárnyomozóját, Budai Viktort, elhomályosult a gyűlölködés mocska mögött. A nyomozás lezárása után nem sokkal a rendőrfőkapitány megjelent az irodája ajtajában, és azt javasolta, hogy határozatlan időre menjen el szabadságra. Groteszk módon ez volt Gál Balázs utolsó óhaja a felmondása benyújtása előtt. Sokan úgy vélték, hogy a régi vágású konzervatív férfinak gondjai voltak a szívével, de valójában sejteni lehetett, hogy Melinda elvesztése okozott neki akkora bánatot, hogy többé nem volt képes ellátni a munkáját a rendőrség élén. Szerelmes volt. Pechére pont abba a nőbe esett bele, aki öntörvényű beosztottja és egyben legjobb barátja ágyában kötött ki. Budai Viktor párszor megdugta a fekete hajú szépséget, és a rendőrfőkapitány valahogy megtudta a dolgot. Szar érzés lehetett. Egy barátot és egy szeretőt elveszíteni egyszerre… Aztán pedig jött ő, Sebők Szilveszter, majd a robbanás, és örökre elvette tőle a nőt. Ezt a gondolatot már befejeznie sem kellett.

Hátradőlt, és harmadjára is rágyújtott. Olyan élvezettel szívta be a füstöt, mintha életének utolsó mozzanata lenne. Sebők Szilveszter. Ez állt a papíron. Elmosolyodott. Arra gondolt, hogy már-már egészen a sajátjának érzi. Keresgélnie kellett az emlékei között, ha rá akart lelni a valódi nevére. Az igazira. Olyan régen történt, hogy szinte örökre a múlt feledésébe merült. Aznap ugyanezen a helyen állt, az udvar közepén, a ház ajtaja előtt öt méterrel előre és hárommal oldalra. Vele szemben egy jóképű fiatal fiú állt, akit a barátjának mondhatott. Akkor, abban a természetfeletti pillanatban úgy döntött, hogy a helyébe lép, a bőrébe bújik, elsajátítja a gesztusait, a mimikáját, a megnyilvánulásait, és végső soron eggyé válik vele. Hány év is telt el azóta? Tíz? Talán több? Nem elég, de kellően sok ahhoz, hogy most már senkinek se tűnjön fel a hazugság. A szemfényvesztés. Hasonlítottak egymásra. Ő és a fiú. Néha úgy hitte, az élet is azt akarta, hogy így alakuljon. Érdekes. Azt nem tudta biztosan, hogy eltervezett döntésnek a végterméke volt, vagy csupán a másodperc meggondolatlan momentuma, mindenesetre megtörtént. Ketten álltak ott, de csak egy maradt életben. A régit leváltotta az új. Ő lett Sebők Szilveszter, míg a régi, az igazi némán és csendben a kukacok martalékává vált a föld alatt.

Leguggolt, és végigsimított a füvön. Hagyta, hogy a gravitáció lehúzza a testét a földre, és már csak arra eszmélt fel, hogy ott fekszik a kemény talajon. Átfordult a hasára, és belefúrta a fejét a fűbe. Ott pihent lent, alatta. Ahova elásta. Szinte látta a tekintetét, a koponyáját, az üres szemgödrének sötétjét. Onnan nézett fel rá, ő, a holttest, és türelmesen várta, hogy mikor találkoznak végre újra. Mert akkor bosszút állhat rajta abban a másik világban.

Szilveszter visszafordult a hátára, és a felhőkre szegezte a pillantását. Ez a hely lett a szentélye, ahova újra és újra visszatért. A vezeklése, ha úgy tetszik, hogy szembenézzen vele, és elmondja neki: egyvalaki még emlékszik rá. Pontosabban egyvalaki azon kívül, aki odafent az ablak sötétjéből most is őt figyeli. Az igazi Sebők Szilveszter autista húga jelen volt azon az estén, látta, hogy mit tett, a mozdulatot, a kést, a vért. Milyen kegyetlen a sors! Az autizmusa miatt nem képes elmondani senkinek, hogy a férfi megölte a bátyját.

Milyen megalázó!

És micsoda szerencse!

Átfordult a hasára, és még egyszer utoljára megpaskolta a földet. Türelem, barátom, suttogta. Előbb-utóbb találkozunk odalent, a pokolban. Ezután feltornászta magát, és a fény felé fordította a vallomás második felét. Aztán olvasni kezdett:

Sosem gondoltam volna, hogy gyilkos lesz belőlem. Bár valójában gőzöm sincs, hogy a gyilkosok között akad-e olyan, aki már gyerekkorában tudná, merre vezet az élete. Igaz, azt is mondják, hogy a génjeinkben hordozzuk a jövőnket, belénk van kódolva a sorsunk, akár egy előre kijelölt út, így minden, amit teszünk, előre elrendeltetett. Érdekes. Jobban belegondolva ezzel a felfogással nem is igazán tehetünk a bűneinkről. Talán igazuk van azoknak az idióta tudósoknak. Előre meg van írva minden. Persze, ettől még nem lesz könnyebb.

Emlékszem, esett az eső, én pedig ott álltam bőrig ázva az udvar közepén. Azt már nem tudom felidézni, hogyan került az a kés a kezembe. Egyszer csak lenéztem, és ott volt, mintha az ujjaimhoz tartozna. A testrészem. Az is megfordult a fejemben, hogy talán készültem rá, és magamat is becsaptam annyi éven át. Ki tudja? Hirtelen felindulásból elkövetett emberölés. Igen. Ez mégiscsak könnyebb a léleknek. A bűntudatnak. A kurva életbe! A lényegen persze semmit sem változtat: a gyilkosság az gyilkosság. Felesleges ezen agonizálni. Aztán a következő pillanatban kifröccsent a vér, és onnan tényleg nem volt visszaút. A mozdulatra nem emlékszem pontosan, de a szavai… azok a kicseszett szavak beleégtek az elmémbe: „Hát nem érted? Nem bujkálhatunk örökké! Rendőr akarok lenni… apám miatt… magam miatt…” Aztán mondott valamit a gyerekkoráról és az anyjáról, de az beleveszett a szél zúgásába. Végül így fejezte be: „El kell válnunk… Ez így nem mehet tovább… A saját utunkat kell járnunk! Ennek vége van! Vége van!”

És valóban vége lett. Ösztönösen cselekedtem: odaléptem, és elvágtam a torkát. Érdekes. Könnyen ment. Sokkal könnyebben, mint bárki is gondolná, aki még nem ölt embert. Elvenni valakinek az életét nem is olyan nehéz, nem is olyan ördögtől való dolog. Az ember azt gondolja, nem képes megtenni, de valójában mindenkinek az életében ott bujkál a pillanat, amikor nincs más kiút. A legtöbbüknél ez a momentum sosem jön el, de akadnak olyanok, a pechesek, akik – ahogy fentebb is írtam – egyszerűen nem kerülhetik el a sorsukat. Néha eltöprengek rajta, mit érezhettek azok, akik a nagy háborúkban harcoltak. Nekik nem volt választásuk, elfogadták a sorsukat. Akár az életüket is feláldozták azért, hogy öljenek. Érdekes. Emlékszem a meglepett pillantására. Néhány másodperce volt csak felfogni, hogy mi történt, mielőtt végleg elszállt belőle az élet. Óráknak tűntek azok a másodpercek. Az utolsó pillanatai egy barátságnak. Két fiú találkozásának. Az összekapaszkodó tekintetünk, a kimondatlan szavak, a felismerés. A milliszekundok lassan vánszorogtak. Aztán összeesett, és ekkor valóban vége volt. És újra megszülettem. Immár Sebők Szilveszterként.

ELSŐ FEJEZET

NAGY LUCA ELBORZADVA mustrálta a saját tükörképét. Utálta ezt az új arcot. A pápaszemes arcot. A héten járt a harmadik szemorvosnál, aki megvizsgálta, és a harmadiknál, aki azt mondta, hogy szemüveget kell hordania. Vagy kontaktlencsét. Micsoda oltári egy szívás!

– Ez szörnyen áll!

– A magyar lakosság több mint harmada szemüveges – nyugtatták.

És az engem hol érdekel, gondolta magában. Ő nem az alsó harmadhoz tartozik, hanem a felső egy százalékhoz. A legjobbakhoz. Akik nem követik a világ alakulását, hanem aktívan formálják. A befolyásolók, vagy ahogy ma divatosan nevezik őket, influenszerek. Ők komoly hanggal bírnak. A fiatalság hangjával. És ő egy volt közülük. Az egyik legismertebb.

A tekintete ismét a saját tükörképére tévedt. Ez rosszabb, mint gondolta. Hogyan fog így kinézni a videókban, amikor kóstol? Amikor elmondja, hogy milyen finomak azok az ocsmány kaják?

Dráma! Ez az igazi nagybetűs dráma!

Pápaszemes lett…

Csörgött a telefonja, előhúzta, és halvány mosollyal nyugtázta, hogy az egyik új ügyfele keresi. Az egyik pénzeszsák.

– Épp rátok gondoltam – csicseregte, miután megnyomta a zöld gombot. – Csodás lesz az új anyag, egyszerűen imádni fogjátok. Most is azon dolgozom. Csak adjatok még egy napot, hogy véglegesítsem és megvágassam.

– Arra gondoltunk, hogy lehetne egy kicsit extrémebb. Mondjuk ehetnél csípős szószt azzal a makrélával, amit múltkor hirdettél. A csípős mindenhez passzol, ez lenne az üzenet.

Lucát három hete kereste meg az Univer vállalat, és óriási összeget kínáltak neki egy videóért. Akkor sem mondott volna nemet, ha egy egész tubus Erős Pistát kellett volna lenyomnia a torkán. Kétmillió forint! Egy videóért! Emlékeztetnie kellett magát, hogy van az a pénz. Mindenkinek megvan a maga ára. Az övé kétmillió volt.

– Ez remek ötlet! Még ma összehozom!

– Nagyon várjuk!

Letették. Luca halkan felnyögött. Jobban örült volna, ha megússza a dolgot komplikációk nélkül, ugyanakkor volt valami az ötletben, ami azt súgta neki, hogy a követői imádni fogják. Őrültség volt, persze, de olyasfajta őrültség, amit mindenki megnéz. És ha többen megnézik, akkor több megkeresést kap, és még több kétmillió forint érkezik a számlájára. Tisztában volt az üzlet minden fortélyával.

De vajon helyes ennyire leadnia a minőséget? Annak idején úgy indult neki a videózásnak, hogy eljárt néhány nevesincs étkezdébe, és az ott megevett ételeket kommentálta, kifejtette a véleményét, kritizált vagy dicsért. Aztán az emberek valamiért megszerették, és egyre több helyen egyre több videót csinált. Végül olyan éttermekbe is elment, ahova meghívták, ahonnan fizetést kapott pusztán azért, hogy ott egyen. Komoly összegeket. Majd jöttek a nagy cégek, a reklámozók, és onnantól tényleg nem volt visszaút. Annak a sok pénznek senki sem állt volna ellen. Még a kibaszott miniszterelnök sem!

Nem, ennek még bele kell férnie, gondolta. Egy kis csípős szósz nem árthat annyit az imidzsének, hogy fontolóra vegye a visszakozást. Baromság, persze, de passzol hozzá. Kis nőies őrültség. Meg most már úgyis mindegy. Arról az útról letért, a helyes útról, és képtelenség visszakapaszkodni rá. Akkor meg miért mondana nemet?

Olyannyira a gondolataiba merült, hogy mikor megszólalt a csengő, fel sem tűnt neki, hogy az ajtóhoz ment, és kérdés nélkül elfordította a kulcsot a zárban. Pedig annyiszor megfogadta már, hogy elővigyázatosabb lesz.

Különösen a Szalai-eset óta.

Különösen este későn.

Amikor egyedül van otthon.

Az az idióta Szalai pár héttel ezelőtt követni kezdte, és egy ideig azzal szórakozott, hogy hajnalban becsöngetett hozzá. Viccesnek gondolta. Ő meg halálra rémült. Végül a szomszéd lakásban elrejtett kamera buktatta le azt a barmot. Azt mondta neki, hogy ha még egyszer meglátja a környéken, akkor feljelenti, és elküldi a felvételeket a rendőrségnek.

Talán azt hiszi, hogy nem gondolja komolyan? Hogy most, pár héttel később csillapodott a dühe, és már nem neheztel rá? Az az idióta Szalai…

Kinézett, de nem volt ott senki. Sem a Szalai, sem más. Tett egy bátortalan lépést kifelé, majd körbenézett. Csend. És sötétség. A lámpa nem égett. De miért nem ég a lámpa?

Amióta megvette azt a másik két lakást az emeleten, megszokta, hogy egyedül van. Annyi pénze volt, hogy simán kivásárolta a Tompa és az Orosz családot, akik ugyan nem akartak elmenni, de kellett nekik a pénz valami banki tartozás miatt. Neki meg a nyugalom kellett. Egyedüllét. Mindenki nyert. Legalábbis eleinte ezt hitte, mert később rájött, hogy mégsem olyan jó buli egyedül élni egy egész emeleten. A Szalai-ügy óta néha beparázott. Esténként, főleg. A sötétben. Amikor egyedül volt otthon. Az egész emeleten.

Mint most. És csengettek. De miért a lámpát nézi? És miért nem ég?

Az ajtó előtt nem volt senki. Épp jobban ki akart lépni, hogy elnézzen a gang túlsó irányába, amikor megérezte, hogy valami megmozdul balra, közvetlenül mellette.

Maszkban volt, ezt még a sötétség ellenére is látta, meg azt is, hogy valami az arca felé repül.

Eltartott néhány másodpercig, mire felfogta, hogy mi történt, de az arcába nyilalló fájdalom megbénította az agyát. Sikítani akart, ám a hangja erőtlenül elapadt, mintha valami meggátolta volna, hogy akárcsak egy nyikkanás is elhagyja a torkát. Aztán elnehezedett a teste, és csend lett.

A következő pillanatban az ágyon találta magát. Érezte, hogy nem bírja mozgatni a lábát, a kezét. Pislogott, és ráeszmélt, hogy nem néhány másodperc telt el, hanem jóval több. A matracon feküdt a szobában, a végtagjai az ágy támlájához voltak kötözve.

Mi történik? Ki az? Hol van?

Egy másodperc.

Lassan felfogta.

Két másodperc.

Üvölteni próbált, de a szájába tömött rongy nem engedte át a hangját.

Vadul rázkódni kezdett, önkívületi állapotban vonaglott, de a kötés olyan erősen szorította a vashoz, hogy csak annyit ért el, hogy a húsába marjon a damil. Nem tudta, hogy mennyi ideig próbálkozott, de végül megmerevedett. Feladta. És akkor valami megmoccant mellette.

Érezte, hogy a teste reszket. Az az árnyalak fölé emelkedett, és hallotta, hogy valami éles hangon berregni kezd. A szemgolyóját oldalra irányította.

Valami gép lehetett.

Egy vágó.

Egy fűrésszerű eszköz.

És amikor a lábához ért, olyan fájdalmat érzett, amelyet egyetlen ember sem bírt volna ki ép ésszel…

CSENDES NAPNAK ÍGÉRKEZETT.

Az iroda nyugalmat árasztott, a tájképek a falon, az előre-hátra billegő bálnás örökmozgó az asztalon, a barna fotel mind-mind azt a látszatot keltették, hogy ez egy sziget. A nyugalom szigete a belvárosi förtelemben. Egy olyan hely, amire a páciensek vágynak.

Lívia feltolta az orrán a szemüvegét, és az alacsony, korához képest extrém vékony, szeplős arcú lányra nézett. Elnyomott magában egy ásítást, és azon tanakodott, hogy milyen irányba terelje a beszélgetést. Mert az előzővel behúzta magát a csőbe. Kicsit elhamarkodottan a lány gyengeségei felé terelte a társalgást, aki erre még határozottan nem állt készen.

– A motiváció… – kezdte, és tudta, hogy ezzel minden bizonnyal sikerül kiverekednie magát abból az útvesztőből, ahova az előző „Mi lenne, ha a 18. századba születtél volna?” című felvetéssel került. – Mi lenne a motivációd az életben, ha soha többé nem használhatnád a telefonod?

A lány szája kétségbeesésében megremegett, majd rögtön egy halvány mosoly váltotta fel a bizonytalanságot. Ösztönös reflex, gondolta Lívia. A videóknál kivágja azokat a pillanatokat, amelyeket kínosnak talál, de az életben nem tudja ezt megtenni. Szinte sütött róla az őszinte tanácstalanság, hiába próbálta leplezni.

Ezzel az egy kérdéssel egy egész mai generációt sakkban lehetne tartani. Milyen szörnyű világ az olyan, amelyben egyetlen eszköz ekkora függéssel van a létünkre! A páciensei nagy részéről elmondható, hogy nem találják a helyüket a társadalomban.

Céltalanok.

Unják magukat.

Nem élnek, hanem túlélnek.

És a digitális térben mások tevékenységeinek követésével ütik el az idejüket. Ez egyfajta pótcselekvés, mint az evés vagy a televízió előtt tespedés. A modern pótcselekvés, gondolta. Valamivel mégis csak ki kell tölteni az ürességet.

Márkus Edina is közéjük tartozott. Az üzleti tanácsokat adó huszonéves lány, aki a négy fal között lehetett valaki. Az alacsony, vékony, fehér bőrű, bizonytalan lány, aki a videóiban magas, izmos és magabiztos volt. Két hónapja dolgoztak együtt, a változás reményében, de egyelőre a nagy áttörés még váratott magára. A helyzetük olyan volt, akár egy libikóka: időnként felemelkedtek, ám végül mindig visszahuppantak a lidérces valóságba.

A lány keze megemelkedett, aztán erőtlenül visszahuppant az ölébe. Kitátotta a száját, a nyelvével megnedvesítette vékony ajkait. Közben erőltetett – tanácstalan – nevetést hallatott.

– Azt hiszi, hogy nem tudnék magammal mit kezdeni a mobilom nélkül? Most tényleg ennyire nyomoréknak lát?

Lívia a lány apró rezdüléseit tanulmányozta. Támadásnak vette a kérdést, ami egyben azt is jelenti, hogy helyénvaló volt feltennie. Ez a megnyilvánulás sok mindenről árulkodott. Elsősorban arról, hogy tökéletesen el lenne veszve a telefonja nélkül. Ezt persze eddig is sejtette, de azzal, hogy a lány nem mondta ki saját maga, hanem azonnal visszatámadott, beigazolta, hogy még mindig nem hajlandó beismerni a gyengeséget, sőt erősségként akarja feltüntetni. A szereplést. A hatalmas követőtáborára egyfajta visszaigazolásként tekint, hogy valamit jól csinál.

Lívia vett egy nagy levegőt. Nem lesz könnyű dolga, ha erőlteti az önbeismerést, de amíg ez nem történik meg, addig felesleges bármi mással próbálkoznia.

– Edina – mondta. Kivárt egy pillanatot. Érezte, hogy a feszültség újra visszalopta magát a helyiségbe. – Amikor megkerestél engem, azt mondtad, hogy változtatni akarsz az életeden, mert boldogtalan vagy. Nos, a változás csakis úgy mehet végbe, ha megtörténik önmagunk teljes megismerése. Ehhez a megismeréshez az is hozzátartozik, hogy levetjük magunkról a berögzült védekezési mechanizmusokat. Folyamatosan visszakanyarodsz oda, ahhoz a hamis önigazoláshoz, hogy az online követőid nélkül nem lennél senki. És te rettegsz attól, hogy senki legyél, ám valójában az ember akkor lesz valaki, amikor nem másoktól függ. Ez adja meg a biztos alapot a boldogsághoz.

Lívia kivárt egy újabb pillanatot. Hallotta, hogy a lány halkan veszi a levegőt, a szeme elkalandozott a válla fölé. Remélhetőleg nem fogalmazott túlságosan bonyolultan. Talán ezt még megérti.

– Tegyük fel, hogy odaadod nekem a telefonod egy teljes napig – folytatta Lívia, és óvatosan tett egy mozdulatot a lány felé. – Kibírnád?

– Hogy mi? – döbbent meg Edina.

– Egy napig nem használhatod, nem posztolhatsz, még csak nem is nézhetsz rá.

– De hát…

– Úgy gondolod, hogy nem menne? – Lívia a megfelelő pillanatban felvonta a szemöldökét, és szántszándékkal olyan hangsúllyal tette fel a kérdést, hogy heccelje a lányt. – Hiszed vagy sem, sokan nem lennének képesek rá, még azok közül sem, akik hétköznapi életet élnek. De te vajon meg tudod tenni?

A lány arca furcsa, értelmezhetetlen grimaszba rándult. Belenyúlt a zsebébe. Lívia tudta, hogy ez sorsdöntő pillanat, ahogy abban is biztos volt, hogy önmagában az óriási eredmény lenne, ha egy rövid ideig megválna a mobiljától, akár csak a foglalkozás idejére.

A kifestett körmök megmozdultak, háló módjára fonták körbe a telefont. Líviának akaratlanul is egy pók jutott az eszébe, ahogy a prédáját megragadja.

A mobil lassan közeledett. Mikor odaért az asztalhoz, megkönnyebbült sóhaj szakadt fel a lányból.

– Remek – örvendezett Lívia. – Ezzel eldobtad a mankódat – mondta, és elvette a telefont. Látta, hogy a lány ösztönösen követi a mozdulatsort a tekintetével.

– Én ebből élek – sóhajtotta Edina. – Nem olyan könnyű ez…

– Nos, pontosan erről van szó. Te élj ebből, és ne ők belőled. Saját magad ura legyél, hogy a döntéseidet szabadon hozhasd meg, és ne fordítva.

Nagy levegővétel. Az ellazuló vállak megmutatták Líviának, hogy az első és legfontosabb akadályt sikeresen leküzdötték. Arra gondolt, hogy bárcsak szélesebb körben is el tudná érni, hogy az emberek tegyenek a függőségeik ellen.

– Holnap újra eljössz hozzám, én pedig visszaadom neked – folytatta lágy hangon. – De hogy ne érezd magad sarokba szorítva, bármikor felhívhatsz, ha vissza akarod kapni. Minden csakis rajtad múlik…

– De hát ha magánál van a telefonom, hogyan hívjam fel?

– Igen. – Lívia megmosolyogta a lány naivitását. – Egy barátnődet vedd magad mellé támaszként, rajta keresztül elérsz. Itt van a számom. – Letépett egy darab papírt, és felírta rá. – Hiszek benned, Edina. És tudd, nagy lépést tettünk meg azzal, hogy belementél ebbe a kihívásba. – Szántszándékkal a kihívás szót választotta. A közösségi platformokon nagyon népszerűek voltak manapság ezek a divatos szavak.

– Rendben, menni fog. – A hang erőtlenül elhalkult a mondat végére. – Bocsásson meg az iménti kirohanásomért, Lívia. Tudom, hogy bízik bennem, én pedig meg fogom hálálni ezt a bizalmat. Érzem, hogy képes vagyok rá. Hát persze, hogy az vagyok!

Lívia a lányt vizsgálta, aki feltolta magát a kanapéról, és vetett rá egy hálás pillantást. A vállai görnyedten előrebuktak, de a tekintetében mintha valami büszkeségféle csillant volna.

– Örülök neki, hogy magához járhatok.

– Holnap találkozunk!

Lívia némán fülelte, ahogy a kopogó léptek elhalkulnak. Közben ráeszmélt, hogy a lány gúnyosan ejtette ki az utolsó mondatot. Örülök, hogy magához járhatok. Mást súgtak a szavak, és mást a testbeszéd.

Megfogta a telefont, megforgatta az ujjai között. A saját tükörképe nézett vissza rá a sötét kijelzőről. A szemei élesen csillogtak. Közben arra gondolt: mégis milyen egy világ az, ahol az emberek önként bilincset tesznek magukra?

Egy rendőrautó parkolt le az Akácfa utcában. Hajnal volt. A szirénát már kikapcsolták, de a kék villogó élénk fénnyel világította meg a kopottas belvárosi épületeket. A nap még nem kelt fel, és néhány részeg fiatalt leszámítva a környék üresen ásítozott.

– Szerencse, hogy hétfő van – állapította meg a fekete hajú nő, aki kiszállt az autóból. – Így legalább nem keltünk nagy feltűnést.

A másik rendőr, akit Milánnak hívtak, nem osztozott társa véleményén. Ő is kikászálódott a kocsiból, aztán vetett egy pillantást a koszos, omladozó épületekre. Meglátott egy szakállas fickót a padka szélén ülve, és elborzadva figyelte, hogy egy tócsa veszi körbe a lábait. Pedig nem esett az eső. Nagy nehezen elszakította róla a pillantását, és némán káromkodott. Ha hétvégén történt volna a gyilkosság, jóval nagyobb esélyük lett volna épkézláb szemtanúkat találni. De ezek finoman szólva sem lesznek épkézláb szemtanúk. A hideg futkosott a hátán, amikor arra gondolt, hogy a húgyszagtól bűzlő részeg barmokat kell majd kihallgatnia. Igaza volt annak a fickónak, aki legutóbb azt mondta neki egy helyszínelésnél: aki hétfő hajnalban ezen a koszos városrészen hullarészegre issza magát, annak a beszámolója annyit ér, mint egy politikus szava. Semmit.

Az épület kapuja tárva-nyitva állt. Egy fiatal rendőrlány felkísérte őket a harmadik emeletre, ahol a helyszínelést végző kollégák rutinos alapossággal dolgoztak.

– Molnár Fanni és Pondi Milán – nyújtott kezet a társa a rendőröknek, akik biccentéssel utat engedtek nekik. – Mi a helyzet odabent?

– Nem nyúltunk semmihez, ahogy kérték.

– Helyes.

– Ronda látvány – mondta a másik. – Élve feldarabolták. Úszni lehet a vérben odabent. De maguk ezt úgyis jobban tudják.

Ismét egy bólintás. Ezzel le is tudták a dolgot. Az ügyet immár az ORFK gyilkossági csapata vette át. Milán látta a rendőrökön, hogy lopva megnézik őket. Tudta, hogy furcsa párost alkotnak ők ketten Fannival. Ő maga évekkel ezelőtt az Országos Rendőr-főkapitányság gyilkossági informatikusa volt, ám később leköltözött Szombathelyre, ahol új életet kezdett. Arra koncentrált, hogy hétköznapi dolgokat csináljon, családot, gyereket szeretett volna, csendes környéket, feleséget, egyszóval minden olyan dolgot, amire egy normális ember vágyhat. Persze a tervek, mint általában azok a történetek, amelyek szép befejezéssel kecsegtetnek, valahogy a végén gyakran léket kapnak. Aztán jön a valóság, és az ember kénytelen felébredni az álomból. A kapcsolata tönkrement, a munka unalmassá vált, és akárhogy próbálkozott, nem találta a helyét abban az új vidéki világban. A legvadabb álmában sem gondolta volna, hogy valaha is hiányozni fog neki a budapesti pezsgés. Azt hitte, hogy Várnay Benett egy életre feltöltötte a zsákját adrenalinnal, de nagyot tévedett. Vetett egy pillantást a korlátra, a keszekusza lépcsőkre. Furcsa dolgokra képes az élet, gondolta.

Miután kiléptek a gangra, a tekintete a szomszéd lakás ablakára tévedt, ahonnan a saját tükörképe nézett vissza rá: egy szőke, vékony, szemüveges, mások által gyámoltalannak gondolt srácnak a tükörképe. Hogy megöregedett, mióta lelépett innen! Azok a ráncok a szeme alatt megsokasodtak, mióta elment Budapestről.

Elszakította a tekintetét az ablakról, és Fannira pillantott. Habár szinte egykorúak voltak, a komoly arcú, csinos rendőrnő fiatalabbnak és elegánsabbnak tűnt, amolyan vezetőféle alkat volt. Milán nem bánta. Meg volt elégedve azzal, amije volt, és nem akart feljebb lépni a ranglétrán. És talán ezért is jöttek ki olyan jól egymással.

– Látod ezt itt? – kérdezte Fanni az ajtófélfára mutatva. – Valószínűleg az ajtónyitás után ütést mért rá. Tele van vércseppekkel az oldalsó fal egészen a szekrényig.

Milán szemügyre vette a vérfoltot, amely ökölnyi nagyságban befedte a fafelületet, majd szétszóródva elnyúlt az előszoba belső falán.

– Ez azt jelenti, hogy…

– …nem ismerte az áldozatát.

Fanni véleménye logikusnak hangzott: ha ismerte volna, akkor nem lett volna szükség erre a gyors és felelőtlen cselekedetre. Milán abszurdnak találta, hogy a 21. században még mindig akadnak olyan gyilkosok, akik ekkora kockázatot vállalnak. Bőven ráért volna bent elintéznie, ahol kevesebb esély mutatkozik rá, hogy észreveszik.

– A vércseppek lefelé szóródtak szét – folytatta Fanni. – Tehát felülről lefelé indította az ütést.

– Nem ismerte, és magasabb az áldozatánál – összegzett Milán. Ezzel már két hasznos felismerést is tettek.

Lassan haladtak befelé, miközben igyekeztek minden apró, jelentéktelennek tűnő részletet megragadni, amelyek fontosak lehetnek a nyomozás szempontjából.

– Egy gyilkossági helyszínen a kulcs mindig az apróságokban rejlik – motyogta Milán.

– Hogy mondod? – nézett rá Fanni.

– Nem fontos, csak az áldozatot keresem…

– A hálószobában van. A holttest. – Fanni a legkisebb helyiség felé mutatott. – Az ágyban.

Az ágyban. Milán pontosan tisztában volt vele, hogy ez a rövid kis információ milyen vészjósló rejtett tartalommal bír. Tudniillik azok a gyilkosságok, amelyek a tetthelyek hálószobáiban történnek, mindig jóval brutálisabbak, mint a többi. És ahogy befordultak a helyiségbe, rá kellett döbbennie, hogy ez a mostani esetben sincs másként.

A lányt az ágyhoz kötözték. Vagy legalábbis azokat a testrészeit, amelyek még egyben voltak. A csonkolt jobb lába ugyanis néhány méterrel odébb feküdt. A csuklója kifordulva. A bal ujjai hátrafelé álltak, kitörve. És a vöröslő tenger… szinte teljesen felfalta a szobát.

– Azt hiszem… ez valóban véres – mondta, és ösztönösen elkapta a tekintetét, miközben érezte, hogy felfordul a gyomra. Fanni azonban nem tágított.

– A csuklóját és a bokáját a kerethez kötötte. Damilt használt. A szemérem körül apró sérüléseket látok. Megerőszakolhatta. Spermamaradványnak nincs nyoma, azt hiszem.

Milán nyelt egyet. Spermamaradvány? Ki az a beteg állat, aki képes ilyen körülmények között szexre gondolni? És csinálni?

– Jól vagy? – Fanni futó pillantást vetett rá. – Sápadtnak tűnsz…

– Szarul vagyok – felelte Milán őszintén. Nem látta értelmét megjátszania magát. – Ez tényleg durva.

– Ha gondolod…

– Nem, nincs semmi gond… – krákogta. – Legalábbis nincs akkora gond…

Fanni egy pillanatig kivárt, aztán megrántotta a vállát.

– Oké, csak ne szennyezd be a tetthelyet.

– Felőlem nyugodtan – szólt oda neki a bűnügyi technikus. – Már végeztünk. Nyugodtan összehányhatja a szobát, az összkép úgysem lehet ennél rosszabb.

Milán elvörösödött, majd megköszörülte a torkát, de csupán néhány erőtlen hápogásra futotta.

– Mi a helyzet az ujjlenyomatokkal? – nézett rá a nőre Fanni.

– Akad belőlük egy tucatnyi. Ebben a lakásban sokan megfordultak az elmúlt napokban. Ami azt illeti, kurvára sokan. Úgy értem, egy ekkora lakásban általában ketten, hárman vagy négyen laknak. Lakhatási céllal. Albérlet, saját tulajdon… – tette hozzá a nő. – De ez itt nem egy klasszikus értelemben használt lakás. Mintha valamilyen stúdió lenne. Vagy gyülekezési hely.

– Be kell vizsgálni minden nyomot. – Fanni látta, hogy a nő tiltakozásra nyitja a száját, de gyorsan megelőzte. – Tudom, hogy sok idő lesz, de akkor sem érdekel.

– Ahogy gondolod. Jelentkezem, amint van valami.

– Köszi, Anita.

A nő sarkon fordult és elment.

Milán a kameratartó állványra pillantva megértette, hogy a bűnügyi technikus mire célzott. Fényképezőgépeket és fotózáshoz szükséges kellékeket látott szerte a helyiségben. És volt ott egy nagy kanapé is, közvetlenül a világítóberendezések mellett, amelyet minden bizonnyal a vendégek fogadására használtak.

– Egy stúdió – állapította meg.

– Nem szokatlan, hogy privát tévések a saját lakásukban dolgoznak – jegyezte meg Fanni. – Olcsóbb, mint kibérelni egy nagytermet.

– Ezek szerint a mainstream médiában dolgozott – vonta le a következtetést Milán, de a nő a fejét rázta.

– Ami azt illeti, nem egészen…

Milán ismét körbenézett.

– Pedig ezek itt drága holmik. Sony Alpha 7C kamera, Rode mikrofon… Egy vagyonba kerülnek. Ilyeneket általában csak nagy tévések engedhetnek meg maguknak.

– Szóval nem ismerted fel – mondta Fanni az áldozat felé biccentve. – Pedig híres a lány. Nagyon híres…

Milán közelebb lépett a holttesthez, és alaposan szemügyre vette, de továbbra sem jött rá, miért kellene tudnia, hogy ki ő. Egy átlagos huszonéves fiatalnak tűnt, aki kicsit molettebb testalkatú volt. Levágott lábbal, tette hozzá magában.

– Szóval… miért is kellene ismernem?

Fanni odament az áldozathoz, kesztyűt húzott, majd átfordította a fejét, hogy jól láthassa.

– Ez a lány egy celeb. Insta-celeb. Népszerűbb, mint maga a miniszterelnök.

– Insta-celeb? – köhögte Milán, és vetett egy gyors pillantást a falfehér arcra. Rögtön érezte, hogy a gyomortartalma ismét feltörőben van. – Az meg micsoda?

– Azt akarod mondani, hogy a 21. században, a közösségi média világában nem tudod, hogy mit jelent az a kifejezés, hogy Insta-celeb?

– Igen, azt.

Fanni elmosolyodott.

– Hol élsz? Egy barlangban?

– Ne gúnyolódj – morogta Milán. – És ne csinálj úgy, mintha ez valami olyan dolog lenne, ami az általános műveltséghez tartozik.

– Oké, csak kicsit furcsa. Manapság mindenki fent van online, az emberek jelentős része internetezéssel üti el az ideje java részét.

Milán megrántotta vállát.

– Nem regisztráltam a közösségi médiába, és nem követem ezeket a mai trendeket. Szóval a lényeg, hogy fogalmam sincs, mi az az Insta-celebség.

– Sok követővel rendelkező személyek, akik a puszta létezésükkel befolyásolnak, reakcióra ösztönöznek másokat – hadarta Fanni. – Insta-celeb – tette hozzá magától értetődően. – A 21. század egyik nagyszerű vívmánya.

Milán a szemét forgatta.

– Utálom ezt a világot – dörmögte.

– Attól még jó, ha tisztában vagy vele. Ha megölnek valakit, aki ilyen ismert… – Fanni megvonta a vállát. – Tudod, hogy mivel jár ez.

Milán tudta. Hogyne tudta volna.

Hogy a nyakukba ömlik a szar.

Már megint.

És szó szerint.

– A francba! – nyögte. – Mégis mennyien követték?

– Úgy ötszázezren – felelte Fanni.

– Ötszázezren?

– Lehet, hogy van az hatszáz is – hangzott a felelet. – Tudod, az Insta-celebek követőszáma gyorsabban növekszik, mint a magyar államadósság.

– Mégis mi a szart csinált, hogy ennyien követték?

Fanni mosolya őszintének tűnt.

– Evett.

– Evett?

– Édességet, azt hiszem. Bejárt éttermekbe, és videóra vette, hogy mit eszik.

– És ezt követték?

Milán nehezen tudta elhinni, hogy valakit azért néznek, mert ételeket eszik. De hát hallott már ennél cifrább dolgokat is. Egy barátja nemrég azt mesélte, hogy egy fickó az interneten arról csinál rövid felvételeket, hogy elmagyarázza, miért lapos a föld. És őt is követték. Sokan. Nagyon sokan.

Fanni lehúzta a kesztyűt, majd széttárta a karját.

– Jaj, ne viselkedj már úgy, mint egy kőkorszaki vénember. Az éttermek egy vagyont fizetnek az influenszereknek, hogy elmondják, milyen csúcsszuper ott a kaja. Ez szimpla marketing. Az emberek tudják, hogy kamu, valahol mégis elhiszik. Mert hinni akarnak benne.

– Én nem hiszem el – morogta Milán.

– Mert te egy zseni vagy, Milán.

– Megint gúnyolódsz?

– Aha. De mondhattam volna azt is, hogy informatikus. Egy informatikus-zseni, akinek fogalma sincs, hogyan működik a digitális világ.

– Az informatika sokkal többről szól, mint a Facebook.

Fanni a szemét forgatta.

– A szex meg többről szól, mint az élvezet, mi?

– Ez hogy jön ide?

– Csak egy hasonlat volt, Milán. Még szoknunk kell egymást. Na mindegy. Nézzünk körül, aztán folytassuk ezt a beszélgetést egy olyan helyen, ahol…

Milán bólintott, majd befejezte magában a mondatot: ahol nincs feldarabolva egy áldozat.

Néhány perccel később kint álltak az előszobában.

– Telefonáltam néhányat – mondta Fanni, majd átnyújtott Milánnak néhány dobozt. – Ezek promóciós termékek. Azért kapta őket, hogy odabent a szobában csináljon róluk néhány videót, amelyekben elmondja, milyen finomak az ételek.

– Aham. Szuper.

– Ami azt illeti, nem egészen. Az ujjlenyomatok a vendégeitől kerültek ide, akik éttermi alkalmazottak voltak. Velük beszélgetett, interjúkat készített. Így baromi sok gyanúsítottunk lesz.

Milán a fejét rázta.

– A szupert arra értettem, hogy a lány igazi pótolhatatlan kincse volt a társadalmunknak…

– Szóval ironizáltál.

Fanni úgy nézett rá, mint aki most világosodott meg.

– Ennyire nem ment át?

– Öhm… most, hogy jobban belegondolok…

– Ez csak a második közös ügyünk – szólt közbe Milán könnyed hangon. – Nem gond, ha még nem érezzük egymást.

– Oké.

Fanni sosem volt ebben jó. A könnyed, humoros, laza beszélgetésekben. A barátai szerint azért, mert a Vajdaságból származott. Hiába vallotta magát tősgyökeres magyarnak, az elszakított területen más kultúra hódított, mások voltak a szokások. A kimondott szavaknak ott mindössze egy jelentésük van: a konkrét jelentés. Nem számít a hangsúly, a mimika, a rejtett utalás, csak a kimondott szó.

– Tehát csonkolta a lábát. – Milán inkább témát váltott, hogy visszaterelje a beszélgetést a rendes nyomvonalára.

– Össze kell hívni a csapatot – mondta Fanni határozottan. – Az eltávolított végtagnak minden bizonnyal fontos jelentősége van.

– Az elkövető a feltételezésünk szerint nem ismerte az áldozatát, és magasabb nála – tette hozzá Milán.

– Bejutott a lakásba, majd… – Ezt felesleges volt szavakkal konkretizálnia.

– Hm.

– Délután ötkor találkozzunk az irodában. Addig mindenki ott kezdi a nyomozást, ahol otthonosan mozog. Te az interneten, én a való életben.

– Az interneten? – érdeklődött Milán, és kellemetlen érzése támadt. – Ugye az „internet” alatt nem a közösségi médiát érted?

– Az internet manapság egyet jelent a közösségi médiával, Milán. Nincs egyik a másik nélkül. És ami azt illeti, a lány rengeteg videót csinált.

Milánnak nem tetszett az irányváltás.

– Pontosan mire gondolsz?

– A csatornájára, te kőkorszaki. Három éve csinálja ezeket a videókat, szóval lesz anyag bőven.

– Ha ezzel azt akarod mondani, hogy…

– Az Instáján kezdd… Aztán ott a TikTok, a Facebook és a Twitter. Na és a YouTube-ról se feledkezz meg.

– De hát én nem mozgok otthonosan a közösségi médiában.

Fanni sietve elhagyta a helyiséget. Milán hangosan káromkodott, ám mielőtt követte volna a nőt, még egyszer végignézett az áldozaton. A tekintete ismét a levágott lábra tévedt. Rossz érzése támadt. Déjà vu, gondolta. Gyorsan elkergette a fejéből az emlékeket, és követte a nőt.

– Szerinted menni fog neki?

Lívia a barátnőjére pillantott, akivel együtt végezte el az ELTE pszichológia szakát bő húsz évvel ezelőtt. Tudta, hogy Kata illendőségből teszi fel neki a kérdést, hiszen mind a ketten tisztában voltak a válasszal. Azzal, hogy milyen befejezéssel zárul Márkus Edina telefonmegvonásos kísérlete.

Kudarccal.

Ez tényleg nem lehetett kérdéses.

Aztán eltelt a tegnap délután, majd az este. Csendben. A telefonja néma maradt. Reggel sem volt nem fogadott hívása, és most, hogy lassan kilencet ütött az óra, a remény erősödni látszott.

– Fél napot sem adtam neki, de tartja magát – felelte Lívia.

– Ideiglenes siker lesz, azt ugye tudod? Akkor is, ha végigcsinálja…

– Az ideiglenes sikerekből lehet építkezni, Kata.

– Igen. Bízzunk benne.

Lívia fáradtan megdörzsölte a halántékát. Valóban bízott a lányban. Megadta neki az esélyt a változásra, és most rajta áll, képes lesz-e élni vele. Ideiglenesen, ahogy Kata mondta. Azt kívánta, bárcsak néhány évtizeddel korábban született volna. Régebben voltak valódi megoldások a páciensek problémáira. Volt értelme a pszichológiának. De ez a lány, Edina a függőségéből keresi a pénzét. Akkor se tudna szabadulni tőle, ha tényleg mindent megtenne, és ha tényleg akarná. Így meg, hogy nem is akarja, olyan, mintha a fejsze nyelével akarna fát vágni.

Ivott egy korty kávét. Az olvadó hab fodrozódását figyelte, amely olyan formát öltött, akár egy halálfej.

– Megmérgezték a társadalmat, az ellenszer nélkül pedig nincs élet – mondta a barátnője.

Lívia bólintott. Találó gondolat volt.

– Mint amikor a szervezetünkbe kerülő méreg ellen életünk végéig gyógyszert kell szednünk, ami szintén mérgez.

– Mennyi idős a lány?

– Harminc lesz idén.

– Ó, de fiatal. Előtte még az élet.

– De milyen élet?

Lívia nem várt választ a kérdésére, Kata azonban láthatóan szükségét érezte reagálni rá.

– Attól függ. Egy sokéves párkapcsolatban groteszk módon a társad az ellenszer. A szakítás és a felejtés úgy mehet végbe fájdalommentesen, ha nem vágod el magad rögtön a másiktól. A megszokás miatt. A fokozatosság elve szerint kell eljárni, apránként kell leválni a társról, és úgy nem éli meg az ember traumaként a veszteséget. Nem érzi azt, hogy valami fontostól válik meg.

– A telefon esetében ugyanerre akarsz kilyukadni, gondolom.

– Valójában igen. A megszokás miatt az agyunk azt hiszi, hogy az a valami, ami végig ott volt velünk, és most nincs, hiányzik. Veszteségként könyveli el. Úgy vélem, helyes döntés volt, amikor arra kérted, hogy egy napra nélkülözze. Sőt, talán fél nap is elég lett volna első körben.

– Vannak hasonló eseteid, Kata?

Kata kevergetni kezdte a kávéját, közben nagyot sóhajtott. Tudta, hogy Lívi elképesztően céltudatos, amikor a fiatal pácienseiről van szó. Segíteni akar a függőknek, a digitális kórban szenvedőknek, ez volt a vágya, és a fejébe vette, hogy nem hátrál meg, még akkor sem, ha lehetetlen küldetésnek bizonyul.

Felnézett, és a keretes szemüveg mögött megbúvó fáradt szemeket figyelte. Lívi okos nő, az egyik legokosabb, akivel valaha találkozott, ám néha bántóan mereven ragaszkodik az elképzeléseihez. Ez volt az egyik legnagyobb különbség közöttük. Ő liberálisabban állt a munkájához. Elfogadta, hogy bizonyos addiktív szokások gyökerét egyszerűen képtelenség kiirtani, mint ahogy a növényevő állatott sem lehet rábírni a húsevésre.

– Nem vállalom el őket – vallotta be Kata. – Részmegoldást kínálni olyan, mintha a semmiért fizetnének.

Lívia nagy barna szemei élesen megvillannak. Kata arra gondolt, hogy a barátnője egészen páratlan jelenség: a puszta pillantásával hatást gyakorol az emberre. Ezért vannak oda érte a páciensei, gondolta. Ezért áradoztak róla azok, akiket hozzá küldött. Minden mozdulatával a kifinomult eleganciát, az intellektust árasztja magából.

– És akkor hagyjuk őket ott a szakadék mélyén, a sötétben?

– Erre a kérdésre nem tudok válaszolni, Lívi…

– Én úgy vagyok vele, hogy ha egy kis időre ki tudom emelni őket onnan, akkor megéri. Valószínűleg visszaesnek, de addig… – Addig fellélegezhetnek? Igen, ezt akarta mondani.

– Talán igazad van…

– Tudom, hogy igazam van. De bosszant, hogy mások nem tesznek eleget.

– Neheztelsz rám?

Lívia kiengedte a levegőt, a vállai ellazultak.

– Nem, Kata, ne haragudj, nem tudom, mi ütött belém… Iskolás korunk óta ismerlek, és tudom, hogy segíteni akarsz. Sajnálom.

Kata megfogta a barátnője kezét. Elmosolyodott.

– Ha kicsi fényt viszel a sötétségbe, a sötétség nem tűnik olyan ijesztőnek.

– Igen. Igen. – Lívia viszonozta a mosolyt, és arra gondolt, milyen szerencsés, hogy van mellette valaki, aki megérti. Aztán a telefonra bökött. – Új őrület hódít a TikTok-on. Hallottál róla?

– Igen, a fojtogatós kihívás.

Lívia a fejét rázta. Az egyik páciense mesélte, hogy a fiataloknak videóra kell venniük, ahogy kötelet tekernek a nyakukra, és néhány másodpercig eszméletlenségig szorítják. Blackout challenge. Így nevezik. Egészen döbbenetesnek találta.

– Az egyik tizenéves kölyök kómába esett, leállt az agyműködése az oxigénhiányos állapottól. A szülei most kapcsoltatták le a gépekről. Meghalt. – Mélységes sajnálatot érzett, ahogy kiejtette a szavakat. Amikor elolvasta a hírt az Indexen, nem akart hinni a szemének. Mit érezhettek a szülei? A testvére? Amikor meglátták, és amikor rájöttek, hogy milyen értelmetlen halált halt.

– Minden korszaknak megvannak a maga genetikai hibái, Lívi. Akárcsak minden generációnak. Ez az élet rendje, a természetes szelekció.

– Igen, de a régi időkben a kommunikáció és a hírek terjedése korlátozott volt. Nem jutott el minden eszement őrültség a világ egyik pontjából a másikba egy kattintással.

– Ezen felesleges rágódnod, nem lehet mit tenni ellene.

– Valóban nem – értett egyet Lívia, de csak nem akarta elfogadni.

Kata lerakta a kávéját, és a szomszédos asztal fölé helyezett tévére mutatott.

– Azért beszélünk erről, mert annak az influenszerlánynak a meggyilkolásával van tele minden híroldal. A gyilkos levágta az egyik lábát. Azt mondják, hogy bosszú.

– Bosszú – ismételte meg Lívia, és kissé hitetlenkedve figyelte a riportot. Visszafordult, és próbálta elhessegetni a baljós megérzését, amit a képsorok idéztek elő benne. – Igazad van. Váltsunk témát. Mi van azzal a humoristával?

– A Somogyi Andris? Hát az a pasas tényleg fenomenális volt. Tudod, van az a politikus, amelyik állandóan azzal kampányolt, hogy…

Ám Lívia ekkor már nem figyelt. Csak élvezte, hogy az alacsony, dundi, mindig jó kedélyű barátnője jelentéktelen dolgokról fecseg.

És akkor megcsörrent a telefonja.

Fél órával később Fanni hazaugrott a lakásába. Gyorsan besietett a fürdőszobába, lefürdött, majd anyaszült meztelenül odaült a laptop elé. Felcsapta a gépet, és beütötte Nagy Luca nevét. Alig várta, hogy végre láthasson a lányról néhány olyan felvételt, amelyen életben volt. Tudta, hogy ezt sokan bizarr szokásnak tartanák, de neki ez volt az első dolga egy gyilkossági ügy során. Egyszerű lelki okai vannak: úgy akar emlékezni a lányra, hogy életben van, hiszen az élő mindig élénkebben megmarad a fejében, mint a halott. És ő most egyelőre a halott lányt látta. Azt, amelyiket megerőszakolták és meggyilkolták.

Nem akart vele álmodni.

Nem akarta az elme ösztönös reakcióját, amely ellen nem tehet semmit.

Valójában imádta a munkáját. Imádta azt, hogy ő azon kevesek közé tartozik, akik képesek felelősségteljesen, a társadalom védelmi vonalában harcolni, mert megvan hozzá a tehetsége. Jó szeme van ahhoz, hogy jelentéktelen események láncolatában fontos összefüggéseket találjon, de ami még fontosabb: nem érez félelmet. Ezek fontos adottságok. Árnyoldalak nélkül választotta ezt a pályát, mert sokáig azt hitte, hogy rá nem hat a brutalitás, a fájdalom, a neheztelés a hozzátartozók szemében. Na és persze a halál.

És sokáig így is volt, de aztán történt valami. Úgy két éve kezdődött, hogy éjszakánként álmok gyötörték. Megjelent az egyik halott férfi arca, akit a felesége szúrt le. Az álomban életre kelt, kinyitotta a szemét, némán, fogak nélkül üvöltött. Fanni izzadtan, üvöltve ébredt. Legszívesebben kitörölte volna az emléket, de egyre többször fordult elő vele hasonló.

Mindig akkor, amikor aludt.

Amikor a testének és az elméjének fel kellett volna töltődnie.

Amikor nem volt képes védekezni.

Aztán úgy döntött, hogy taktikát vált. Úgy gondolta, ha a halottakra élőként emlékezik, akkor kihúzza a kígyó méregfogát, és végtére is bejött a trükk. Ha a rossz élményt egy jóval írja felül, a rémálmok nem jönnek vissza. Mintha egy CD tartalmát formázná újra. Vagy mint amikor valaki megnéz egy filmet, majd elolvassa a könyvet, amiből a film készült: a jó élmény a fontos, az erősebb, a rosszat lehet veszni hagyni.

Vett egy mély levegőt, és megrebegtette az ujját. Aztán lecsapott a klaviatúrára. A Google keresőjében sok találat jelent meg. Megnyitotta a legelsőt, majd amikor látta, hogy egy videó ugrik fel a képernyőn, gyorsan feltekerte a hangerőt.

…a McDonald’s nem is olyan rossz. Belegondoltatok már abba, hogy mennyi húsra van szükségük? Sokra, brutál sokra, igen. És akik szállítják a húst, szerintetek kinek akarnak a kedvében járni? Hát annak, aki sokat rendel, aki sokat fizet. Nekik adják a legjobb minőséget, őket szolgálják ki először, az ő seggüket nyalják…

Fanni minden idegszálával a lány apró rezdüléseire koncentrált. Magába akarta szívni a lényének valamennyi porcikáját, hogy biztosra menjen. Aztán újra elindította a felvételt.

…az egyik kedves úriember azt írja kommentben, hogy a dagadtak mindenevők, még a mű szart is megeszik. És szerinte én dagadt vagyok. Hát most üzenem ennek a kedves profilkép nélküli bunkó parasztnak, hogy nem vagyok mindenevő, dagadt meg még kevésbé. Hallottál már a nőiesen telt idomokról, te barom? Ha nem, akkor nyisd ki jól a szemed…

Fanni megállította a felvételt, és kiengedte a levegőt. Az illúzió elszállt, tudta, és azt is, hogy már nem jön vissza. De ennyi elég lesz. Az élő Nagy Luca legyőzi a halottat. Belenézett a kék szempárba. Szépnek találta. Élőnek. Elevennek. A következő pillanatban arra gondolt, hogy az élet milyen törékeny, milyen gyorsan elszáll, mégis mennyire természetesnek vesszük. Megrázta a fejét, és igyekezett elhessegetni azt a gondolatsort, amelynek a végére oly sokszor eljutott már. A gondolatsort, melynek az utolsó pillérén a fájdalmas felismerés várta: az élet és a halál harcában mindig az utóbbi győzedelmeskedik. Akárcsak most. De a lány tekintete olyan élénken nézett vissza rá a képernyőről, hogy szinte azt hitte, életben van.

Gyorsan lecsukta a laptopot, és a levegővételre figyelt. Lassan megnyugodott. Képes lesz a feladatra koncentrálni. Igen, most már rendben lesz.

Hátradőlt, erőt vett magán, majd odasétált a tükör elé. A saját szemét tanulmányozta. Élő volt. Akárcsak a lányé alig néhány órával korábban.

Megfordult, és ekkor már a saját testét figyelte. Az egyhetvenes magasságához képest vékony volt, az átlagosnál barnább bőrű, és izmos. Nem túlzottan izmos, de annyira igen, hogy egy edzőteremben megbámulják a kondisok.

És élt.

Egy ilyen sokkoló élmény után mindig emlékeztetnie kellett magát arra, hogy él.

Él, és ez a legfontosabb.

A második legfontosabb pedig az, hogy elkapja azokat, akik az élőkre vadásznak.

Arrébb tűrte a fekete haját, kivette a ruháját a szekrényből, és már épp a blézer legfelső gombjánál tartott, amikor hallotta, hogy az ajtó résnyire kitárul.

– Á, szia!

Dávid állt az ajtóban. A barátja. Pontosabban a jegyese. De ez valahogy sosem jött a szájára, mikor a férfit be kellett mutatnia az ismerőseinek.

– Hangokat hallottam, és reménykedtem benne, hogy te vagy az.

– Ki más lenne? – kérdezte Fanni, és rögtön érezte, milyen lekezelő volt a stílusa. Pedig nem akarta bántani Dávidot. Azt meg még kevésbé akarta, hogy emiatt a férfi elkezdjen túlkompenzálni.

– Igen, hülye gondolat volt. – Visszafogott vigyor. Bűnbánó vigyor. – Szóval bejöhetek?

– Persze.

Dávid óvatosan tett néhány lépést befelé. Fanni a tükörből látta, hogy hezitál. Hét éve voltak együtt, de az intim helyzetek az utóbbi időben kissé kellemetlenre sikeredtek. Az ember azt gondolná, hogy hét év után megszűnik létezni minden tabu, minden kimondatlan szabály, de a kapcsolat nemcsak előrefelé képes haladni, hanem visszafelé is.

A férfi átölelte a derekát, és mind a ketten a tükröt bámulták.

– Nagyon csinos vagy, Fanni.

Fanni. A nevén szólította. Fanni fejében rögtön összekapcsolódott a kifejezésmód azzal, hogy a férfi szexet akar. Megint. És neki megint vissza kell utasítania.

– Most nem lehet – mondta halk, bűnbánó hangon, és finoman kiszabadult az ölelésből.

– Mit nem lehet?

– Azt.

– Hm.

– Meghalt egy lány, és egész nap dolgoznom kell. Sajnálom.

David bólintott, de Fanni érezte rajta a neheztelést.

– Ő az?

Fanni követte a férfi tekintetét. A lány arca továbbra is kitöltötte a képernyőt.

– Egy influenszer – bólintott. – Meggyilkolták.

– Azt hiszem, láttam már korábban.

– Tényleg?

– A TikTokon csinál videókat. Néhányszor feldobta nekem a hírfolyam, vagy hogy is hívják.

Fanni lopva a férfi arcára sandított. A szép, helyes arca, amiért odavannak a nők. Aminek a közelségét neki is értékelnie kellett volna. De nem ment. Egyelőre.

– Nem is tudtam, hogy regisztráltál a TikTokra.

A férfi amolyan „semmi komoly, csak kikapcsolódásból csináltam”-féle vállrándítást küldött felé.

– Már letöröltem. Állandóan nagymellű nőket dobált fel, akik valami idióta zenére hirtelen egyik pillanatról a másikra átöltöztek. Persze úgy, hogy közben kint volt mindenük. Nem is tudom, hogy a cenzúra hogyan engedhet meg ilyet…

– Az algoritmus azokat a videókat dobja fel mindenkinek, amiről úgy gondolja, hogy érdekelhet.

Dávid felnevetett, mintha röhejesnek találná a dolgot. De Fanni érezte a hanglejtésén az idegességet.

– Ha érdekelne, akkor nem töröltem volna le.

– Igaz.

– Nálad úgysem néznek ki jobban.

– Most bókolsz?

– Próbálkozom. Szabad?

– Persze. – Fanni úgy döntött, hogy visszahúzza maga köré a férfi szőrös karját. Meleg volt az érintése, és kivételesen jólesett neki. – Mondhatsz még ilyen szép dolgokat.

– Mondtam már, hogy finomabb vagy, mint a frissen készült pizza?

Fanni felnevetett.

– Nem, ilyen szépeket még senki sem mondott nekem.

Megcsókolták egymást, ám Fanni gondolatai ekkor már máshol jártak. Egy olyan helyen, ahol egy lány feküdt szétfeszített lábakkal, csurom véresen. A halott arcán a szemei hirtelen kipattantak, és olyan vádló pillantással nézett rá, hogy kis híján felsikoltott.

Dávid elhúzódott tőle.

– Menj csak nyugodtan. Megértem.

Fanni kételkedett benne, hogy Dávid valóban megértette, de legalább erre jó volt ez a hét év. Elfogadta. Ez volt a tökéletes szó, ami jellemezte a kapcsolatukat: az elfogadás.

Végül némán bólintott, kiszabadította magát az ölelésből, és elhagyta a szobát.

A kocsma ajtaja kinyílt. Egy kalapos férfi lépett be rajta, és némán odabiccentett a csaposnak. A régi vágású helyek egyike volt Budapest belvárosában. A ritka helyek egyike, ahol a titkok titkok maradnak. És ahova ma már alig jártak

Szerette ezt a helyet. Itt nem kérdezősködtek feleslegesen. Csak némán felhajt egy sört, esetleg egy felest, és élvezi a csendet. Mint általában. Időnként előfordul, hogy társaságra vágyik, ilyenkor odaül a pulthoz, és amolyan jelentéktelen csevejt folytat Tommal. A csapos tisztában van vele, hogy ki ő, de szinte sosem hozza szóba. Egy időben mindenki tudta, hogy kicsoda, az egész világot bejárták a róla szóló hírek.

A rendőr, akit majdnem halálra lőttek az uzsai erdőben, amikor egy rasszista sorozatgyilkos után nyomozott.

A rendőr, aki feltámadt.

A rendőr, akit nem lehet csak úgy elpusztítani.

Ez jó! Az a golyó kis híján átlyuggatta a szívét, bebizonyítva, hogy ő sem golyóálló, erre groteszk módon pont az ellenkezőjét akarják ráerőszakolni. Az egyetlen pozitív hozadéka az volt a dolognak, hogy néhányszor felhívhatta a korábbi nőit azzal a dumával, hogy most mondják, hogy nincs szíve. De igenis volt. Szarrá lőve. Ami nincs, azt persze nem lehet átlőni.

– A szokásosat? – kérdezte Tom, és már nyúlt is a vodka után.

– Legyen most csak egy víz. Vodka nélkül.

A csapos szemöldöke felszaladt, de nem kommentálta a furcsa választást.

A következő percekben lassan kortyolgatta a vizét. A gondolatai nyugodtak voltak. Megtanult együtt élni a múltjával. A döntéseivel. A jókkal és rosszakkal egyaránt. Majdnem meghalni végső soron egész élvezetes. A halálból nem sokan térnek vissza. Miután felébredt a kómából, gyakran eszébe jutott az a pár évvel ezelőtti ügy, amikor egy hitében megrendült katolikus pap élve eltemetett egy általa jónak és rossznak vélt személyt. Ő volt az, akihez besétált a vallomásával a rendőrségre. Egy pap vallomása. Így hivatkoznak rá manapság az online újságokban. Vagy a hitszegő-ügyként. Azt az esetet ő oldotta meg, már amennyire megoldottnak lehet nevezni valamit, ami csak félig az. A fogadott gyermeke, Olivér ugyanis belekeveredett a kísérletbe, és végső soron ő volt az, aki beletaszította a szakadékba. Abba a szakadékba, amiből kétségkívül már sohasem fog kimászni.

Hirtelen vágyni kezdett rá, hogy mégiscsak vodkát igyon. Milyen érdekes, hogy hosszú évekig, egész gyerekkorától egy kortyot sem ivott, aztán egy szempillantás alatt mindez gyökeresen megváltozott, és az ital lett az egyetlen biztos pont az életében. Akárcsak annál a papnál. Egész életét Istennek szentelte, aztán mindent eldobott magától, mert megtört a hite, és a hitetlenség lett a legfontosabb kapaszkodója. Ebből a szempontból hasonlítanak. Nagyon is hasonlítanak.

– Nem zavar, ha bekapcsolom? – Tom bozontos szemöldöke a tévé felé mozdult.

– Az sem zavar, ha bekapcsolod, és az sem, ha nem.

Halk sercegés hangja töltötte meg a helyiséget. Tom feltekerte a hangerőt, és a monoton sistergést a műsorvezető halk duruzsolása váltotta fel. Viktor fél szemmel látta, hogy egy realityműsor ment. Mostanában ez volt a trend, erre volt igény, mintha az adók versengtek volna egymással, hogy ki tud nagyobb szart csinálni. Trash, így hívták. Sokat nézte. Idióta fiatalok idióta dolgokat csináltak a műsorgyártók perverz élvezeteinek kielégítésére. Akár a majmok a cirkuszban, csak azok legalább nem dobálják egymást ürülékkel. Ezek meg néha igen. Az egyik legnagyobb különbség köztük. Az ember lett az új állat, ha úgy tetszik. Vagy még azt a szintet sem éri el.

Mióta a kórházi ágyról felállt, nem sok dolga akadt az életben. Egyet leszámítva persze. Akaratlanul is lejjebb csúszott a keze, oda, ahol a golyó átszakította a bőrét az uzsai erdőben. A lövés után kómába került, kis híján belehalt a vérveszteségbe. Néhány héttel később arra ébredt fel, hogy az ügyet, amin dolgoztak, megoldották. Azaz megoldotta valaki, akit pont a helyére neveztek ki a Kiemelt Ügyeket Felderítő Főosztály élére.

Megemelte a poharat, és megnyalta az üveg szélét. Finom volt, de hideg. Lassan fogja meginni, határozta el, úgysincs semmi dolga. Addig is merenghet egy kicsit. A múlton. A halálon.

Sebők Szilveszter akkor még csak huszonhét éves volt, de a kor semmit sem számít. A fiú, vagy férfi, mert a mai napig nem tudta, hogyan gondoljon rá, végtelenül ügyes volt, remek megérzésekkel. Persze hiába rendelkezik valaki zseniális adottságokkal, ha más területeken bántóan naiv. És általában a nárcisztikus emberek naivak. Azt hiszik, hogy mindent és mindenkit kordában tudnak tartani, pedig vannak olyan körülmények, melyekre nincsen ráhatásunk. Melinda halála ilyen volt. Vagy Sebők Hajnalka leszúrása. Előbbi egy szép és tehetséges nyomozó volt, akivel néha lefeküdt, míg utóbbi a rendőrség egyik legkiválóbb bűnügyi technikusa, akit pont akkor késeltek meg, amikor az ő ágyánál állt őrt. Hajnalka nem volt olyan szerencsés, mint ő, hiszen ő azóta is kórházban fekszik. A sok vérveszteségtől leállt a szíve, újra kellett éleszteni. A doktor azt mondta, hogy oxigénhiányos állapotba került, és talán soha nem lesz már olyan, mint régen.

Hallotta, hogy a kocsma ajtaja kinyílt. Nem kellett hátranéznie, hogy tudja, egy sebhelyes arcú férfi lépett be a helyiségbe. Egy drogos, aki leszokott, és új életet kezdett. Ehhez kellett neki némi segítség, amit Viktor megadott neki, cserébe meg ő is kapott valamit.

– Van egy fiú, akit megkörnyékeztek – mondta köszönés nélkül. – Az egyik külvárosi általános iskolába jár. Sokat basztatják, az apja veri. Kiutat keres.

Viktor érezte, hogy megdobban a szíve. Az italon kívül volt még valami, egyvalami, ami motiválta. Elkapni Simont, az alvilág rettegett figuráját. Az álarcos férfit, aki elvette tőle a fiát.

Viktor nem nézett fel, úgy tette fel a kérdést:

– Vevő volt rá?

– Igen, a bevált módszert alkalmazzák. Adnak neki egy esélyt a menekülésre. Magukhoz édesgetik.

– Jó.

A férfi egy borítékot csúsztatott át neki.

– Ebben benne van minden információ az iskoláról és a kölyökről. Most rendben vagyunk?

– Egy ideig igen.

– Arról volt szó, hogy…

– Leszarom, hogy miről volt szó. Mindig csak a jelennel foglalkozom. Most rendben vagyunk.

A férfi hezitált. Viktor tudta, hogy azt mérlegeli, érdemes-e belemennie egy vitába, amiben alulmarad. Végül megelégedett a válasszal. Felállt, és némán kifelé indult.

Újra egyedül maradt. Egy kósza pillantást vetett a borítékra, de úgy döntött, egyelőre nem nyúl hozzá. Az információk benne vannak. Információk, amelyek közelebb juttathatják a céljához. Végül megfogta a vizet, és lehúzta a maradékot.

– Írd fel, kérlek, a többihez – szólt oda a csaposnak.

– Erre az egyre a vendégem voltál.

Mikre nem képes egy víz, gondolta Viktor.

Felállt, és a kijáratra pillantott. Aztán elbizonytalanodott. A kurva életbe!

– Akkor adjál egyet abból is…

Tomnak nem kellett megfordulnia, hogy tudja, mit akar. Látta az arcán, hogy bízott benne, a mai nap más lesz, mint a többi. Hogy lelép arról az útról, amit már egy jó ideje tapos. Hogy Budai Viktor megváltozik. De annak még nem jött el az ideje.

És soha nem is fog…

A következő harminc percben a pohár és a márványlap találkozásának ismétlődő hangját hallgatták. Viktor ivott, és élvezte a dolgot. Tom pedig azt élvezte, hogy nem egyedül kell eltöltenie a délutánt. Ide-oda kapcsolgatta a csatornákat, nézett egy kis természetfilmet, tett néhány megjegyzést az oroszlánok párzási szokásaira, majd átkapcsolt egy másik adóra, és így tovább. Az egyik hírműsorban arról számoltak be, hogy manapság a tizenévesek több mint hetven százalékát bántalmazzák az iskolában.

– Nyomorúságos életük van – jelentette ki Tom fejcsóválva. – Nekünk sem volt könnyebb persze, de annak idején nem vették videóra, ahogy megverik az embert. Csak azok látták, akik ott voltak, míg ma mindenki tudomást szerez róla az internetről, és az áldozatok soha nem felejthetik el, életük végégig. Micsoda teher! Nem csodálom, hogy a fiatalkorban elkövetett öngyilkosságok száma kiugró a korábbi évekhez képest.

Viktor nem fűzött kommentárt Tom véleményéhez. Felesleges lett volna. Amit a csapos elmondott, abban minden benne volt, amit ő is érzett.

– Nézd, ezzel van tele minden… – Tom egy másik adóra kapcsolt. A kijelzőn megjelent egy riporter egy rendőrségi szalaggal elkerített belvárosi épület előtt állva. – Influenszerek – morogta a bajusza alatt Tom. – Megmondóemberek. A nyugdíjukat meg majd a Mikulás hozza, mi?

Viktornak korábban volt dolga az egyikükkel, egy bizonyos Kristóffal, aki YouTube-sztár, és akinek arról szól az élete, hogy mások életét kritizálja. Hol jogosan, hol kevésbé jogosan. A videóinak köszönhetően belekeveredett az Egy pap vallomása-ügybe, és a saját bőrén tapasztalta meg, hogy milyen az, amikor a sérthetetlenségből kilépve a tetteinek súlya van.

– Mi történt vele? – kérdezte Viktor a tévé képernyője felé emelve a pillantását.

– Megölték – felelte Tom. – Feldarabolták a saját lakásában. Nem egy kellemes halál…

– Mégis melyik halál az?

– Az, amikor a tulajdon ágyadban, két nagy mellű társaságában kap el a kaszás.

Tom hézagos fogsora megvillant, Viktornak pedig el kellett ismernie, hogy ezzel a válasszal aligha lehet vitába szállni. Ezután elolvasta a címet: Influenszer-gyilkosság a belvárosban. A népszerű videósra brutális körülmények között találtak rá.

– Várj, adok rá egy kis kakaót…

…a rendőrség nem talál rá magyarázatot, hogy miért távolították el a híres youtuber, Nagy Luca lábát. Ha hinni lehet a kiszivárgott információknak, a lány még életben volt, amikor az elkövető kegyetlen kínzásnak vetette alá. A megcsonkolt testrész alapján a rendőrség arra a következtetésre jutott, hogy személyes indíttatás állhat a háttérben. Egybehangzó vélemények szerint az influenszerként dolgozó nőt…

Ezen a ponton Tom felhorkantott, és nagyot köpött a csapba.

…voltak ugyan haragosai, de a hozzá közel álló barátok szerint semmi sem indokolta, hogy megöljék, pláne ilyen kegyetlen módon. Egyelőre nincsenek gyanúsítottak, de a rendőrség már felállított egy listát azokról, akiknek okuk lehetett bántani a fiatal lányt. Ott van köztük néhány ellenlábasa, akik riválisként tekintettek rá, de számos ügyfelét is szóba lehet hozni az ügy kapcsán. Nagy Luca ugyanis a videós karrierje elején azzal hívta fel magára a figyelmet, hogy éles kritikákkal illette a belvárosi éttermeket, amit sokan nem néztek jó szemmel…

A következő percekben a bemondó még vagy egy tucatszor elismételte a kegyetlen szót különböző kontextusokban, és láthatóan azzal sem elégedtek meg, hogy vokálisan sokkolják a nézőket. Felkavaró képeket mutattak a gyilkosság helyszínéről, amelyet elözönlöttek azok, akik a saját szemükkel is látni akarták a brutalitást.

– Szar egy világ ez – sóhajtotta Tom. – Még meghalni sem lehet békében…

Később már nem szóltak többet. Viktor felhajtott egy utolsó vodkát, és kiszédelgett az utcára. Aztán eltűnt a sötétben.

Viktor azon töprengett, hogy hazamegy, de aztán gyorsan meggondolta magát. A téli belvárosi forgatagban nyomasztó érzése támadt, amikor arra gondolt, hogy egyedül töltse az estét a sötét lakásban. Kiégett a nappali égője, és persze nem csináltatta meg. Miért is csináltatta volna? Jó lesz az úgy is, gondolta akkor. A sötét, nyomasztó lakás. Hogy a franc vinné el!

Bekanyarodott a Rákóczi útra, majd lelassított az egyik lakóház előtt. Volt ott egy edzőterem, és hirtelen támadt ötlettől vezérelve irányt váltott, nem sokkal később pedig már ott állt a konditerem bejárata előtt.

Mikor benyitott, eszébe jutott, hogy nincs nála edzőcucc. Farmerben pedig bizonyára nem engedik be. Egyáltalán mit keres itt? Ja, igen, menekül az otthoni sötétség elől. Miközben azt latolgatta, vágyik-e egyáltalán mozgásra, meglátta, hogy egy nagy mellű, dekoratív nő álldogál a pult mellett. Talán mégis megér egy próbát.

Magabiztos léptekkel odasétált hozzá, és bemutatkozott. Minden idegszálával ügyelt rá, hogy a megnyerő mosoly egy másodpercre se lohadjon le az arcáról. Hiszen ő mégiscsak Budai Viktor. Az ország egykori sztárnyomozója.

– Szóval Budai Viktor – nézett rá a recepciós, és egy futó pillantással végigmérte. – Járt már nálunk?

– Nem – felelte Viktor, miközben próbált rájönni, hogy a nő felismerte-e, vagy csupán azért méregeti annyira, mert megérezte rajta, hogy be van nyomva.

– Egy alkalmat szeretne? – kérdezte a nő.

– Attól függ, hogy milyen az az első alkalom – vigyorgott Viktor.

Látta a nő mögé szerelt tükörből, hogy milyen idiótán néz ki. Pedig belülről megnyerőnek érezte a mosolyt. Sármosnak. Lehengerlőnek. Aztán már csak arra eszmélt fel, hogy böfögnie kell. Érezte, hogy a vodka szaga szétárad a helyiségben. Még azon a nyamvadt lábtolón ülő férfi is abbahagyta az artikulálatlan üvöltést.