Szerző: Szemán Zoltán

Kötet címe: Fent és lent – novellagyűjtemény

Megjelenés éve: 2023

Figyelmeztetés! A gyűjtemény 16 éven aluli és/vagy vallásos érzületű olvasók számára nem ajánlott!

A kötetben szereplő novellák kitalált történetek, minden egybeesés a valósággal csupán a véletlen műve.

A művekben megtalálható adatok, következtetések stb. nem feltétlenül tükrözik a vonatkozó tudományok jelenlegi hivatalos álláspontját!

Szemán Zoltán © 2023.

Tartalom

Az utolsó járat (Urban fantasy)

Az ellenségem ellensége…(Sci-fi fantasy)

Tűzmadár (Fantasy)

A tévedés (Történelmi fantasy)

Az utolsó angyal (Disztópikus fantasy)

Szemán Zoltán

Az utolsó járat

Fantasy novella

Margaret.

Felkapta a fejét a nyitott ablakon át beáramló gyanús hangokra. A kora nyári langyos szellő meglibbentette a szalagfüggönyt, és meleg nap ígéretét suttogva kapott bele a nő szőkés tincseibe, de Margaretet egy cseppet sem érdekelte az időjárás.

„Ezt nem hiszem el! Már megint kezdi!” – dühöngött az asszony, miközben kibámult a szomszéd előkertjére. „Dögölj meg, Peter, az összes rohadt szerszámoddal együtt!”

Kirúgta maga alól a széket és miközben az ablakhoz lépett, igyekezett felvenni a lehető legelbűvölőbb mosolyát.

– Jó reggelt, Peter! – köszönt ki a fűnyírója beállításával bíbelődő szomszédnak.

A kissé pocakos, ötven körüli, rövidnadrágos férfi feljebb lökte széles karimájú fejfedőjét és visszaintett.

– Helló, Margaret! Gyönyörű időnk van, nem igaz?

– Valóban – nyelte le a kitörni készülő dühét a nő. – Csak nem füvet akar nyírni?

– Á dehogy! Grillezni készülök. – Margaret meghökkenve pislogott párat, mire Peter bajuszos képén béna vigyor terült szét. – Jaj, ne haragudjon, hülye vicc volt. Sajnálom, ha zavarok, de amint látja, már így is majdnem bokáig ér a gyepem. A hét hátralevő részére esőt jósoltak, hát gondoltam, most vagy soha…

A férfi magyarázkodása elúszott Margaret füle mellett. Nem kedvelte az új szomszédot.

Peter és visszahúzódó, csendes felesége alig négy hónapja költöztek be és pokollá tették az életét. A fickó korai nyugdíjba vonult ingatlanbrókerként már nem járt munkába. A sült keszeg girhességével vetekedő neje, Eleanor pedig talán soha nem is dolgozott. Az érkezésük utáni első udvarias találkozáskor úgy tűnt, beleillenek a felső-középosztálybeli kertváros lakóközösségébe. Ami azonban csak később derült ki, a sok pénz és a rengeteg szabadidő mellett Peternek volt egy igencsak rossz szokása: képtelen volt megülni a fenekén. Margaret eleinte csak annak tudta be a házból, garázsból hallatszó kopácsolást és fúró-faragó zajokat, hogy a házat alakítják át olyanra, amilyenre ők szeretnék. Kicsit furcsállta, hogy Peter soha nem hív szakembert, mindent ő maga javít meg vagy épít. Mikor egyszer rákérdezett, a szomszéd a szokásos idióta vigyorával az ajkán csupán annyit felelt:

– A tétlen kéz megöli az embert. Időm van, kedvem van, hát miért ne?

Ez még nem is jelentett akkora problémát, egészen addig, amíg Margaret belecsöppent egy új, többmillió dollárnyi profittal kecsegtető munkahelyi projektbe. Bob, Margaret főnöke kegyesen engedélyezte a nőnek, hogy otthonról dolgozzon. Persze, ez a döntés nem holmi szívjóságon alapult.

– Más se hiányozna, mint hogy az irodai nyüzsgés elvonja a figyelmedet – mondta az utolsó személyesen megejtett meetingen. – Ráadásul az egyébként utazással töltött időt is a projektre fordíthatod.

Margaret teljes mértékben egyetértett Bobbal.

Erre, tessék!

Ez a barom Peter minden áldott nap szegelt, fúrt, füvet nyírt, csiszolt meg a jó ég tudja, mi egyebet csinált, de minden tevékenysége zajjal járt. Amikor éppen nem a ház körül verte fel a csendet, a garázsban bütykölte az ősöreg Mustangját. Persze, nyitott ajtónál, hogy minden kalapácsütés és elektromos csavarhúzózaj kihallatszon. Az asszony nem értette, hogy Eleanor miért tűri el a rozsdás tragacsot a háznál. A felújításra váró Mustang mellett Peter Mercédesze kényelmesen elfért az ikergarázsban, de Eleanor kis BMW-je kiszorult a ház előtti felhajtóra.

„Én biztos kivágnám a francba azt a roncsot!” – volt Margaret első gondolata, amikor ezt megtudta. „Micsoda bugris dolog már, hogy a feleség a szabad ég alatt parkoljon, mert a pasi vacakja foglalja el a helyet!”

Margaret addig rágta a férje fülét, amíg az megunta a dolgot és átment, hogy beszéljen Peterrel. Két órával később, hogy Joe belépett a szomszéd ajtaján, az asszony is utána ment. Gyanúja beigazolódott. A két férfit a garázsban lelte, kezükben sörösüveggel, éppen heves beszélgetéssel vitatták meg az 1969-ben gyártott Fordok jellemzőit. Margaret láttán Peter neki is felajánlott egy sört, ám a felesége villámló tekintetétől meghunyászkodó Joe leintette az ivócimboráját és a szó nélkül sarkon forduló asszony után kullogott.

Margaret elhatározta, hogy a saját kezébe veszi a dolgok irányítását. Beszélt Peterrel, aki megígérte, hogy majd igyekszik visszafogni magát. Azonban az ígéret csak ígéret maradt. Beszélt Eleanorral is. A nő csendes félmosollyal végighallgatta, és csupán annyit mondott, hogy szól Peternek. Eredmény: zéró. Margaret körbejárta a szomszédokat. Remélte, hogy szövetségesre talál bennük, és őket is zavarja Peter lármás hobbijai, de úgy tűnt, senki mást nem idegesít a szomszédból időnként hallatszó zaj. Az asszony számtalanszor telefonált, emaileket írt a polgármesteri hivataltól elkezdve egészen emberi jogi szervezeteknek, panaszt tett a rendőrségnek, a tűzoltóságnak, de még a katasztrófavédelemnek is. Ki is jött valaki egy kütyüvel, órákig téblábolt a ház körül, majd a fejét csóválva bepattant az autójába és elhúzott. Másnap Margaret megkapta a hivatalos jelentést, miszerint sem a zaj szintje, sem a hossza, sem pedig az időpontja nem ütközik egyetlen törvénybe sem.

Az asszony dühében legszívesebben sírva fakadt volna. Ám ehelyett ismét nekiesett Joe-nak, hogy csináljon valamit és az elmérgesedő vitáik eredményeként, a férfi egyre később járt haza a munkából és az éjszakákat a nappali kanapéján horkolta át.

Margaret úgy érezte, hogy az élete romokban hever. A férje jóformán szóba sem állt vele, a projekttel nem haladt, a panaszait már a barátnői sem vették komolyan és egyre inkább igyekeztek őt lerázni… Mindezt egy rohadék öröknyüzsgő önjelölt barkácsmester miatt!

Dühös mozdulattal becsapta az ablakot, és még a szalagfüggönyt is berántotta. Nem mintha sokat ért volna a fűnyíró motorzaja ellen.

Visszaült az asztalhoz, de csak bámulta a képernyőn sorakozó számadatokat, grafikonokat. A kintről bekúszó erősödő-gyengülő berregést az agyát érő milliónyi apró kalapácsütésként érzékelte.

„Így nem lehet dolgozni!” – gondolta. „Muszáj megoldást találni erre a helyzetre! Talán keressek egy bérgyilkost?”

Eljátszott a gondolattal, és mivel amúgy is képtelen volt koncentrálni, megnyitotta az internet böngészőt. Találomra járta az oldalakat, amíg a tekintete megakadt egy a szegély mentén felugró vörös-fekete apróhirdetésen.

„Végleges megoldás minden problémára! Háromezer dollár visszafizetési garancia, ha huszonnégy órán belül nem tudunk megfelelő szolgáltatást biztosítan!”

Gonoszkás mosollyal kattintott a linkre.

A megnyíló oldal szuperlatívuszokkal teli szövege szerint az ismeretlen cég valóban bármilyen problémát elvállal, és mindezt szinte ingyen. Margaret megnyitotta a jelentkezési lapot, gondosan kitöltötte, részletesen leírta a problémáját, majd, amikor a fizetési metódus részhez ért, meghökkenten pislogott párat. Már eleve a kérdés is furcsának tűnt:

„Mit hajlandó feláldozni a siker érdekében?”

Alatta négy választható opció sorakozott.

1. A kedvenc háziállatát.

2. A bankszámláin jelenleg található összegeket.

3. A tulajdonában levő ingatlanokat.

4. A lelkét.

Margaret felvihogott.

„Na, persze! Ki az a hülye, aki felajánlja az összes pénzét vagy a házát?” – csóválta meg a fejét. „Ha bukik az üzlet, az övék minden és a szerencsétlen félnótás csupán háromezer dollárt kap. Ha pedig sikerült megoldaniuk a problémát, akkor még annyit sem lát belőle a hülye.”

Mivel allergiás volt a kutya- és macskaszőrre, nem tartottak állatot, tehát ez a pont kilőve.

„Mekkora marhák! Még hogy a lelkem?” – jelölte be nagy lendülettel az utolsó opciót.

Átfutotta az utolsó pár sorba zsúfolt szokásos, a szerződésekre jellemző tipikus jogi szöveget, majd elégedetten rákattintott az „Elfogadom” ikonra.

Nem telt bele öt másodperc, halk csilingelés jelezte, hogy megérkezett a cég visszaigazoló emailje. Arra lett figyelmes, hogy Peter fűnyírója elhallgatott. Felkelt, kikukucskált a függöny rései között. Úgy tűnt, valami gond támadt a masinával, mert a szomszéd férfi gondterhelt ábrázattal görnyedezett a gép felett.

Figyelte, amint Peter visszatolja a bedöglött gépet a garázsba. Fél perc múlva szokatlan erővel felbőgött a fűnyíró. Mintha fájdalmas, meglepett ordítás is keveredett volna a robbanómotor fülhasogató lármájába, aztán ismét csend támadt.

„Kár volt kitölteni a nyomtatványt. Lám, a probléma megoldódott!” – örvendezett az asszony.

Visszatelepedett az íróasztalhoz. Szórakozottan elolvasta a szerződés másolatát. Az utolsó szakaszban található, harminc napos fizetési határidőre vonatkozó rész láttán legyintett, majd kitörölte az emailt.

Alig egy órával később, enyhén zúgó fejjel, a képernyő bámulásától szúró szemmel dőlt hátra a széken. Az áldott csendet csupán az utcán elhúzó egy-egy jármű zaja törte meg. A lassan beköszönő estében autólámpa fénykévéje futott át a szobán. Kocsiajtó csapódott. Margaret nyújtózott, majd elhúzta a függönyt. Látta, hogy Eleanor ért haza, és a szomszédasszony karján lógó szatyrok alapján a nő nagybevásárlást tarthatott. Nézte a táskákkal, kulcsaival küzdő szomszédasszonyt és megvetően elhúzta a száját.

„Mint valami proli! Mintha nem lenne online shopping meg házhozszállítás a világon.”

Elfordult az ablaktól és elindult, hogy csináljon magának egy turmixot. Félútig sem jutott a csillogó műkővel borított konyháig, amikor a szomszédból rettenetes sikoltás ütötte meg a fülét. Először megdermedt, majd ösztönösen felkapta a mobilját és a bejárati ajtóhoz sietett. Újabb fájdalmas, kétségbeesett sikoltás hasított a levegőbe. Margaret felrántotta az ajtót és szinte futva tette meg a pár lépésnyi távolságot Peterék házáig. A jajkiáltások a garázs lecsukott ajtaja mögül áradtak. Az asszony megdöngette a széles, fautánzatú ajtót.

– Eleanor! Peter! Minden rendben? – kiáltotta.

Felzümmögött a nyitószerkezet elektromos motorja, és Margaret rémülten hőkölt hátra a látványtól.

A felemelkedő lap mögül Eleanor bukkant fel. Sápadt, vérmaszatos arcán rémület ült, szemében a sokk ijesztő lángjai lobogtak. Bizonytalan, rogyadozó léptekkel tántorgott Margaret felé. Karját tétován előrenyújtotta, ujjairól, kezéről csöpögött a vér.

– Segíts! – nyöszörögte alig hallhatóan. – Peter…

Margaretnek sikerült elszakítani a tekintetét a szomszédasszonyról. Elég volt egyetlen pillantást vetnie a garázsba, máris emelte a telefonját, hogy a mentőket tárcsázza. A helyiség hátsó részében mozdulatlanul heverő alak és a betonon terjengő hatalmas vértócsa ugyan megforgatta Margaret gyomrát, de sikerült eldadognia a diszpécsernek a címet. Ezalatt Eleanor összecsuklott, mint egy rongybaba és a feljárón ülve értelmetlen szavakat motyogva bámult maga elé.

– Mi történt? – guggolt le Margaret a traumától szinte rázkódó nő mellé.

– Nem…nem tudom…Peter…a keze…nem találtam meg a kezét…a fűnyíró is véres…

Margaret vele maradt, amíg a mentők megérkeztek, aztán észrevétlenül félrehúzódott. Peterék másik szomszédja, az öreg Higgins házaspár vette át Eleanor istápolását. Az időközben megérkező rendőrök elkezdték kikérdezni a szemtanúkat, köztük Margaretet is. Az asszony elmondta, hogy Peter füvet nyírt, aztán hallotta, amint betolja a masinát a garázsba. Azt már nem árulta el, hogy fültanúja volt a férfi fájdalmas üvöltésének is. „Hogyisne! Hogy aztán engem vádolják meg hanyagsággal vagy ilyesmi!” – borzongott meg.

Higginsék magukkal vitték a roskadozó Eleanort a házukba. Margaret a házuk előtt ácsorogva figyelte, amint két szürke overallos alak beteszi a halottas nejlonzsákot a furgonjukba. A nő torka kiszáradt és ébredező bűntudattól hajtva még éppen elkapta az összepakoló mentősöket.

– Mi történt?

– Asszonyom, nem…– fogott bele a zöld egyenruhás férfi, majd meggondolhatta magát, mert hangnemet váltott. – Ne árulja el senkinek, de úgy tűnik, a szomszédja talán meg akarta javítani a fűnyírót, mert megfordította. A motor vélhetően egy rossz mozdulattól beindult és súlyosan megroncsolta az áldozat kezét. A fájdalomtól elvesztette az eszméletét és elvérzett, mire a felesége rátalált. Szerencsétlen asszony – csóválta meg a fejét a sötét bőrű mentős. – Egy ilyen szörnyűségre hazaérni…

Margaret gépiesen bólogatott, majd sarkon fordult és betámolygott a házba. Nem akarta Peter halálát. Csak azt szerette volna, hogy végre csend legyen. Úgy érezte, soha nem fog megszabadulni az agyába égett látványtól: a szétspriccelt, száradt vérnyomok a falakon, a garázsban álló kocsin, a hatalmas, barnássá alvadt tócsa és a mozdulatlan sárgásfehér lábszárak…

– Hölgyem, ébredjen! Megérkeztünk!

A sofőr hangjára riadt fel a szendergéséből. Enyhén szédült, de igyekezett a spiccességét elrejtve kimászni a kocsiból.

– Hosszú nap volt – villantott egy magabiztosnak szánt mosolyt az indiai férfira.

A fickó csupán néma biccentéssel fogadta a mentegetőzést.

A projektjavaslatot elfogadta a kliens. Bob, a főnöke olyan boldog lett a hírtől, hogy úgy döntött, csapnak egy kis rögtönzött bulit. Persze, a cég számlájára… Margaret álszemérmes módon igyekezett szemlesütve hallgatni, amikor az osztályvezető menedzser az ő egyhónapnyi feszített tempójú, előkészítő munkáját dicsérte. Igaz, ez már a negyedik tequila után hangzott el, de akkor is, egy hónapig Margaret alig aludt, alig evett, hajnaltól késő estig a számítógép előtt ült.

Az asszony meglepődve meredt a házra. Alkohol ide, viszonylag gyenge közvilágítás oda, hamar rájött, hogy rossz címen tette ki az Uber. Dühöngve megfordult, de már csak az ezüstszínű Toyota kanyarban eltűnő hátsó lámpáinak integethetett.

„Idióta sofőr!” – dühöngött, és kissé bizonytalan mozdulattal belekotort a táskájába. Ujjai kulcsok zsebkendők, tamponosdoboz, jegyzetfüzet és megannyi rég elfeledett kacat között táncoltak, de a telefon csak nem került elő. Háromszor átnézte a táska összes zsebét, de a mobiljának nyoma veszett. Homlokát ráncolva töprengett, hogy hol látta utoljára.

„A francba! A kocsiban maradt! Persze, még beszéltem Jackie-vel, aztán letettem, mert az a balfácán sofőr kérdezett valamit. A rohadt életbe!” – fogta el a pánik.

Körülnézett, de nem ismerte fel a környéket. Olcsó, apró házak, rendezetlen kertek és öreg autók lapultak a kora hajnali sötétségben. Találomra elindult a kihalt utcácskán. Talán, ha tíz percet gyalogolt, amikor elért egy szélesebb kereszteződést, de az utak neve továbbra sem tűnt ismerősnek. A túloldalon buszmegállót pillantott meg, hát arra vette az irányt. Magassarkú cipője magányosan kopogott az éjszaka csendjében. Titokban azt remélte, hogy a szerencséje útjába sodor egy kóbor taxit, de csupán egy bömbölő rap-zenét árasztó Dodge és egy hajnali kiszállítást végző tejesfurgon húzott el mellette.

A buszmegálló falára erősített térképet már kikezdte az idő, de a megfakult vonalak és számok még kivehetőnek bizonyultak. Böngészte egy darabig a menetrendet és örömmel nyugtázta, hogy a 113-as busz alig három utcányira az otthonától halad el. Még jobban megörült, amikor meglátta, hogy az éjszakai járat alig húsz perc múlva jön.

Árnyék vetült a menetrendre, az asszony ijedten felsikkantott. Fiatal, huszonöt körüli férfi ballagott el mellette. A srác farmerja, enyhén borostás arca és fakó kapucnis felsője láttán Margaret ösztönösen szorosabban markolta meg a táskáját.

A fiatalember csupán futó, közömbös pillantást vetett a rémülten álldogáló nőre, majd nyugodt mozdulattal lehuppant a buszmegálló apró padjára.

„Már csak ez hiányzott!” – kapkodott levegő után Margaret. „Mit keres ez itt? Miért nincs otthon és alszik, mint minden más rendes ember? Biztos valami bűnöző! Vagy egy drogos szatír!” – cikáztak a fejében a gondolatok.

A srácnak látszólag esze ágában sem volt erőszakoskodni. Felsője zsebéből mobiltelefont kotort elő, és tekintete elmerült a képernyő villódzó tartalmában.

Margaretet megkísértette a gondolat, hogy kölcsönkéri a férfi telefonját, amíg hív egy taxit, de gyorsan lebeszélte magát az ötletről.

„Még a végén azt hinné, hogy ki akarok vele kezdeni. Más se hiányozna ma estére! Ó, nem! Akkor inkább megvárom a buszt.”

Óvatosan arrább lépett, hogy messzebb kerüljön a sráctól és türelmetlenséggel vegyes idegességgel várta az éjszakai járatot.

***

Scott

Scott legszívesebben megfojtotta volna a vén szipirtyót, de nem tehette. Nem csak azért, mert a főnök árgus tekintettel figyelte minden mozdulatát, hanem mert a húspult is közöttük terpeszkedett.

– Tehát, kétszáz gramm zsírmentes sonka… – sóhajtott Scott, miközben a rozsdamentes csipesszel kivett pár szeletet a kupacból.

– Jaj, nem, inkább mégis a zsírosabból kérek háromszázat – gondolta meg magát az idős nő. Bibircsókos, ráncos arca és szoros kontyba húzott haja a mesebeli boszorkányokra emlékeztette a férfit.

Scott fogcsikorgatva bólintott, és visszalökte a már papírra helyezett árut a pultba.

– Hogyne, Ms. Whitmore…

– Ja, és friss a Swiss kolbász?

– Természetesen, Ms. Whitmore. Ma reggel érkezett a szállítmány.

– Az ott nem néz ki frissnek – bökött az öregasszony az üveglap mögött felhalmozott kupacra. – A frissből kérek egy párat!

– Máris, Ms Whitmore.

– Nem, nem abból kérek! Mondom, hogy a frissből adjon!

– Asszonyom, ez friss!

– Dehogy az! Ott az a másik pár! Annak sokkal élénkebb színe van.

– Ms. Whitmore az Chorizzo, nem Swiss…

– Nekem ne magyarázzon, fiatalember! – emelte fel a hangját az idős nő. – Harminc éve járok ebbe a boltba, hadd tudjam már, hogy milyen a friss áru! De látom, maga mindenáron a régi, száraz holmit akarja rám sózni! Talán még romlott is, erre maga…

– Segíthetek, Ms. Whitmore? – tolta félre Scottot a nagydarab főnök.

– Á, Mr. Gonzales, de jó, hogy jön! Képzelje, a segédje romlott kolbászt akar rám sózni…

A mexikói származású férfi megértő arckifejezéssel bólogatott, ám közben odavetette Scottnak:

– Tarts öt perc szünetet, utána látni akarlak az irodában!

Scott némán tátogott egy sort, majd dühösen sarkon fordult és elrobogott a bolt hátsó bejárata felé. Átvágott az apró öltözőn, egy pillanatra megtorpant a falra erősített jókora csorba tükör előtt. Flanel ingje élesen elütött fehér kötényétől és kopaszra borotvált fején röhejesen aprónak tűnt a G&T emblémával díszített ugyancsak fehér egyensapka. Lekapta a fejfedőt és mérgesen a sarokba vágta.

Alig csukódott be mögötte a húsbolt keskeny sikátorra nyíló hátsó bejárata, máris cigaretta után kotorászott a zsebében. Nekidőlt a falnak, remegő kézzel rágyújtott és igyekezett figyelmen kívül hagyni a közelben trónoló szemeteskonténerből áradó bűzt.

Nem várta a főnökkel történő beszélgetést. Pontosabban, letolást, mert másra aligha számíthatott. Talán még ki is rúgják…

„Nem, azt nem engedhetem!” – fogta el a rémület. „Megígértem Mariának, hogy jó útra térek!”

Keserű grimaszba torzult az arca. Az élete egy tipikus börtöntölteléké, aki igyekszik visszailleszkedni a társadalomba. Nehéz, kegyetlenül nehéz.

Becsülettel leülte az öt évet, amit kábszer terjesztésért rányomtak. A nevelőtisztje elintézte, hogy még a sitten elvégezhessen egy kettes szintű hús- és hentesáru eladói tanfolyamot. A tiszt még azt is elintézte, hogy a börtönkonyhán kapjon melót. Ugyan nem fizettek sokat, a pénz legnagyobb részét fogolytartási díjként levonták, de amikor szabadult, hivatalos betanított munkás bizonyítvánnyal és két év igazolt gyakorlattal a zsebében lépett ki a kapun. Maria csillogó szemmel várta őt az öreg kis Ford Pintóban, és Scott úgy érezte, övé az egész világ.

Aztán jött a keserű ébredés.

Tucatnyi elutasítás után rájött, hogy a börtönben szerzett bizonyítványával és gyakorlatával kitörölheti a fenekét. Senki sem akart egy bűnözővel dolgozni. Két hónapig tengett-lengett és már azon volt, hogy ha nem akar Maria nyakán élősködni, vissza kell térnie a drog bizniszhez… Mike Gonzales hívása szinte a szó szoros értelmében az utolsó pillanatban érkezett. Scott már úton volt, hogy találkozzon egy régi bűntársával, amikor megcsörrent a telefonja. Kiderült, hogy fiatal korában Mike sem volt angyal, de időben kiugrott a szakmából. Párszor elkapták, de ügyesen játszott, soha nem tudtak rábizonyítani semmit. Talán pont ezért vette fel Scottot, amolyan zsák a foltját…

Ám Ms. Whitmore rendesen beleköpött a levesbe. Minden áldott nap betért az üzletbe, és bár úgy ugráltatta Scottot, mintha a szolgája lenne, de legtöbbször nem vett semmit. Sokszor kikérte a fél pultot, hogy aztán mindent visszapakoltasson és jó, ha pár szelet szalámiért fizetett a pénztárnál.

Alig egy hete pedig azzal vádolta meg, hogy becsapta. Lucy, a pénztáros lány éppen szünetet tartott és Scott állt be a pénztárba. Nem számított rutinosnak a kártyaolvasó és a pénztárgép kezelésében, de Ms. Whitmore mindig készpénzzel fizetett. Scott elvette a tízdollárost, kiszámolta a visszajárót és az öregasszony kezébe nyomta. Erre a nyanya elkezdett óbégatni, hogy őt be akarják csapni, mert húszdollárossal fizetett. Szó szót követett és Scott már kivörösödött arccal remegett a visszafojtott indulattól, amikor Mike megjelent. Elnézést kért az idős asszonytól és megtoldotta a visszajárót egy tízessel.

Scott értelenül bámult a főnökére, de az nem kommentálta az esetet. Azóta sem került szóba az ügy, de a fiatal férfi érezte, a hamarosan megejtésre kerülő beszélgetésben kiborul a bili.

Nem tévedett.

Mike komor arccal fogadta.

– Ülj le! – intett a rozoga íróasztal mellett álló székre.

Scott letette magát az olcsó műanyag ülőalkalmatosságra, és dacosan a főnöke szemébe nézett.

– Mike, én…

– Hallgass! – mordult rá Gonzales. – Mi a jó fenét kezdjek veled? Hm?

Scott fejében a már félig-meddig kész védőbeszéd úgy hullott darabokra, mint a kővel betört ablaküveg. A volt fegyenc lehorgasztotta a fejét, egy darabig némán bámulta sportcipős lábát.

– Gondolom, most kirúgsz – motyogta.

– Na, ide figyelj, hombre! – dőlt előre a nagydarab mexikói. Fekete szemében komor fények gyúltak. – Tudod, hogy miért vettelek fel? Nem? Azért, amigo, mert megsajnáltalak. Meg azért, mert úgy éreztem, egyike vagy a keveseknek, akik megérdemelnek egy második esélyt. Rosszul tettem, hogy megbíztam benned?

– Nem, főnök. Én nem keresem a bajt.

– Tudom. Viszont azt is tudom már, hogy a baj megtalál téged. Nem vagyok vak, látom, mi történik. Az a vén bruja kiszúrt magának téged, és ahol csak tud, beléd köt.

– Ha tudtad, miért nem keltél a védelmemre? – kapta fel a fejét Scott.

– Azért, mert én egy üzletet vezetek és nem jótékonysági szervezetet – fújt dühösen Mike. – Én nem tudom olyan olcsón adni az árut, mint a Walmart meg a Costco. Az olyan kis boltok, mint az enyém, csak egyetlen dologban vehetik fel a versenyt azokkal a dög nagy cégekkel, mégpedig a szolgáltatás színvonalával. Ha a vásárló úgy érzi, fontos a számunkra, ha nem csak egyike a sorban álló ezer másik embernek, ha kicsit elcsevegünk velük az időjárásról, a macskájuk hasfájásáról vagy a kölykük esküvőjéről, akkor visszajön hozzánk. Érted, amigo?

– Igen, és én próbálok is kedves lenni, de…

– Látom, hogy igyekszel – vágott Scott szavába a főnök. –, de ez nem elég. Ha ez a vén nyanya elterjeszti a környéken, hogy milyen pocsék a kiszolgálás, hogy az eladó, nevezetesen te, romlott sonkát akartál a nyakába sózni…

– Ez nem igaz! – rázta meg a fejét Scott. – Én soha nem tennék ilyet! Az áru friss!

– Tudom, hombre! Együtt pakoltuk ki ma reggel a furgonból, nekem nem kell bizonygatnod. De Ms. Whitmore nem tudja, és hiába is mondod neki, ő csak azt hallja, amit hallani akar.

– Ki vagyok rúgva? – futott ki a vér Scott arcából.

– Még nem. Figyelj ide, Scotty! Tedd meg nekem és magadnak azt a szívességet, hogy mostantól a legkedvesebb mosolyoddal szolgálod ki azt az anciana-t, oké? Ne kapd fel a vizet, és ne vedd személyeskedésnek, akármit is mond!

– Értem, de mégis hogyan?

– Mit tudom én! Közben gondolj valami szép dologra, vagy kérdezd meg tőle, hogy érzi magát, vagy dicsérd meg, milyen jól néz ki aznap…

Scott elképzelte, amint a púpos, vasággyal együtt is jó, ha negyven kilót nyomó, százévesnek tűnő banya külsejét dicsérgeti. A lelki szemei előtt kirajzolódó jelenet láttán kirobbant belőle a röhögés.

Gonzales egy pillanatig meghökkenten meredt rá, aztán ő is elnevette magát.

– Oké, ez utóbbit hagyjuk, mert a végén még lecsap téged Maria kezéről.

A főnök megjegyzése olaj volt a tűzre, a két férfi a könnyeit törölgetve hahotázott.

Fáradtan gyűrte be a fehér köpenyt a tisztításra váró holmikat tartalmazó zsákba. Magára kanyarította a farmerdzsekijét, búcsút intett a felmosóvödörrel zörgő Alejandrónak, és kilépett az utcára. A sorra gyúló utcai lámpák fénye a kései hazatérő és a korai buliba igyekvő embereken táncolt. A széles sugárút forgalma a nap során egy cseppet sem csökkent, és a motorok zajába időnként dudálás, sziréna közeledő-távolodó hangja vegyült.

Elsétált a metróállomásig, ám a lefelé vezető lépcsők láttán meggondolta magát. Ha kilép, háromnegyed óra alatt hazaér. Nem volt értelme sietni. Maria este kilencig dolgozott aznap. Scott nem sok kedvet érzett egyedül ücsörögni az enyhe dohszagot árasztó, lepukkant apartmanban. Na, meg aztán a pénz is jól jött, még akkor is, ha az csupán egy megspórolt metrójegyet jelentett.

A fülébe dugta a mini hangszórókat, és miközben a járókelőket kerülgette, hüvelykujja a képernyőn siklott fel és alá, hogy megtalálja az aznapi hangulatához illő zenét. Végül kikötött egy klasszikus rockzenei vegyes albumnál, és már nyitotta volna meg, amikor vörös-fekete hirdetés ugrott fel. Scott az ingyenes applikációra bosszúsan már lökte volna félre a szöveget, ám amikor elért a tudatáig a szöveg, megtorpant.

„Végleges megoldás minden problémára! Háromezer dollár visszafizetési garancia, ha huszonnégy órán belül nem tudunk megfelelő szolgáltatást biztosítani!”

– Hé, nem tudsz vigyázni, haver?!

A dühös mordulás egy suhanctól származott, aki kis híján nekiloholt a mozdulatlanná dermedő eladónak. Scott csak futó vigyorral kísért mimikával kért elnézést és tekintete már vissza is tért a képernyőre.

„Micsoda egy olcsó trükk!” – húzta el a száját, de a kíváncsiságtól hajtva rányomott a hirdetésre. Figyelmesen elolvasta a felbukkanó szöveget és nem talált benne semmi trükköt. Vállat vont és sebesen kitöltötte a jelentkezési lapot. A kérdésre, hogy milyen problémát szeretne megoldani, csupán annyit írt, hogy szeretné, ha Ms. Whitmore soha többé nem kötözködne vele. A fizetési módszer láttán felröhögött.

– A tietek lehet minden pénzem, ha hozzáfértek! Idióták!

A bankszámlája, amin amúgy is csupán párszáz dollár lézengett, már akkor zárolásra került, amikor lecsukták, és azóta sem oldották fel a tilalmat. Scottot ez nem zavarta különösebben. Drogdílerként kizárólag készpénzben utazott, mert hát, senki sem fizetett hitelkártyával a kábszerért. A főnöke, Gonzales is ismerte a dörgést, nem erőltette a fizetés átutalását. A heti csekkek beváltásához pedig nem kellett bankszámla.

Scott elégedetten tért vissza a zenéhez. Már a zsebében érezte a háromezer zöldhasút, mert kizárt dolognak tartotta, hogy bárki meg tudná győzni a vén banyát, hogy kedves legyen hozzá. Ha pedig nem fizetnek, jól bepereli őket…