AMTAK E-KÖNYVEK

Gustave FLAUBERT

BOUVARD ÉS PÉCUCHE

FORDÍTOTTA: TÓTH ÁRPÁD

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-53-2

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

GUSTAVE FLAUBERT

BOUVARD ÉS PÉCUCHET

FORDÍTOTTA
TÓTH ÁRPÁD

Tartalom

A fordító előszava

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

A fordító előszava

A croisset-i kis birtok magányában, átvirrasztott éjszakák csöndjében készült Gustave Flaubert utolsó regénye. Lassan haladó, kemény munka volt, az író többi, nagy erőfeszítések közt született művei közt is talán a legfájdalmasabb vergődések árán testetöltő. Flaubert már hatvanadik éve felé járt s észrevétlenül közeledett az 1880-ik évnek az a végzetes napja, mikor a kirándulásra készülő, csomagjait kötözgető agglegényt vérömlés döntötte kedvenc széles kerevetére, mely halálos ágya lett. A munkából, mely töredék maradt, ki-kiérezzük az öregedő lélek líráját. Oh, nem az író gyöngülése ez: a vénülő kéz még szívós, régi erejével rója tele finom betűivel a papírlapokat s hibátlan, csudálatos pontossággal írja le azt, amit az okos, látó szemek vízióba tömörítenek. Azonban ez a látás, ez a vízió egyre jellegzetesebben válik öregemberessé. Flaubert szemüvegen keresztül nézi a világot, még pedig nemcsak azon a színházi látcsövön át, mellyel kerti terraszáról a kiránduló rouen-i polgárcsaládokat vizsgálhatja, hanem azokon a finom, láthatatlan üvegű lencséken keresztül is, melyeket az idő csiszol a vénülő lélek elé s melyeknek neve: kiábrándulás és az elmúlás gondolata. Bouvard és Pécuchet minden sora a kiábrándulást hirdeti s közéjük szelíden fonódnak az elmúlás képei: sötét erdők mögül előkúszó októberi sugarakról olvasunk, bágyadt téli esték súlyosan boltozódó egéről s magányos falevélről, mely az ablakhoz koppan, fordul egyet s lehull a semmibe.

Az impassibilité hírhedt hirdetője igy siklik át, akaratlanul is, az óvatosan került lírába. Utálta az első személyben való beszédet, szótárából kiirtotta az "én" szót, megvetette - a Bouvard és Pécuchet egy egész fejezete erről szól - az egyéni ömlengések és deklamációk irodalmát, a színes és híg mártást, mellyel a George Sand-ok kora tálalta az olvasók elé ösztövér regény-lakomáit, de önmagát mégsem küszöbölhette ki írásaiból. Aminthogy a teljes impassibilitás lehetetlen is: az a mű, mely ha szemérmes rejtőzködéssel is, nem hirdeti írója egyéniségét, vértelen, erőtlen és halandó. A Flaubert-előző Balzac rettentő, szürke adattömbjei, melyekről ugyancsak kemény szó esik a Bouvard és Pécuchet-ben, komor, poros kősivatag kietlenségével nyomasztanának, ha nem éreznők a gigászi izomember lihegő jelenlétét, aki e szirteket gúlává emeli s a naturalista Zola Germinal-ja, - mely öt évvel követte Bouvard és Pécuchet megjelenését, - egy nemes férfilélek tisztitó, lirai szélviharával zúg a bányaléges tárnák sötét odúiba.

Flaubert maga is érezte, hogy minden impassibilitás mellett is, líra szól könyveiből. "Bovaryné én vagyok", - mondta legelső regényéről, - s csakugyan, ennek a sokszorosan megvitatott remeknek végső kulcsa minden valószínűség szerint a romantikusnak indult Flaubert nagy leszámolása a romantikával. És többi műve is egy-egy ilyen számvetés leleplező erejével hat. "Szent Antal megkísértetesé" a végletek közt hányódó lélek szenvedés- és szenvedélybíró rugalmasságának próbája, "Salambô" az exotikus messzeségekbe kalandozó fantázia teremtő hatalmának kiélése s az "Éducation sentimentale", a gyönyörűséges, hangfogós fájdalmú "Érzelmi iskola", az ifjúság homályos, nagyszerű vágyainak mérkőzése a rideg, kijózanító és megőrlő élettel.

Flaubert műveiben mindig tragikus a harc eldőlte: vesztes a lélek s győz az anyag. A XIX. század materializmusának keserű lírai kísérete zeng ezekből a halhatatlan remekekből. És mégis, valami szelíd bájú északi fény rózsázza be e jéggé fagyott könnytengerek komor éjszakáját: valami derengő hit, az egyetlen abszolútum érzése és vigasza: a Művészeté. Rettenetes ez a világ, őrült bolyokban bozsgó hangya-embereivel, üzleteivel, butaságaival, betegségeivel, csökönyös körmozgásával, de az, hogy föléjük emelkedhetem, láthatom, megérthetem, átérezhetem és ujjáteremthetem őket, érdemessé teszi az életet a végigélésre. S talán ez az egész teremtés célja: egyre tökéletesebben megismételni a teremtést. A végtelen messziségben fölkelő roppant nap azért árasztja el billió mértföldes sugárkévéivel a szemernyi földet, hogy én: Gustave Flaubert, atomnyi része a szemernek, csudálatos hajnalok tüzét fessem ki mikroszkopikus papírlapjaimon s általam és bennem tovább éljen és örök tökéletességet alkosson a titokzatos szellem, az Isten.

S talán nem utolsó sorban magyarázata ez annak, hogy Flaubert leghíresebb regényalakjai mind középszerű emberek. Büszkén és válogatósan kerülte a ritka lélekpéldányok ábrázolását: nem akart hálásabb matériával dolgozni, mint aminővel maga a teremtés végzi újra megismétlődő kísérleteit. Miért nem születik a világra csupa kitűnő lélek, miért alkotják a többséget a köznapi típusok? Nyilván ezekkel kell megoldani a főproblémákat, ezeken fordul meg az egész teremtés értelme. Az igazi öröm, az igazi bánat ezeké az együgyűeké, a hegyi beszéd "lelki szegényeié" s a magam lelkéből is annyi a maradandó és abszolút érték, amennyit az ő megelevenítésükre átlehelhetek beléjük. Mert a nagy emberek tragikus magányban, megértetlenül lobognak el, de ha valami a szent szikrából átpattan és átöröklődik a szívós, röghöz tapadó fajba, lassanként szebbé magasztosulhat a világ. Prometheust széttépik a keselyük, de agyagfigurái boldogabb jövő felé szaporodnak.

Két ilyen, örökéletre hívatott agyagfigura Bouvard és Pécuchet alakja is. Félszegre gyúrtan, esetlenül indulnak el. A nyárspolgárgyűlölő Flaubert mintha karikatúrákat akarna szerepeltetni s kiábrándultsága mintha kéjelegve mutogatná példájukon a gyógyíthatatlan, jövőtlen emberi butaság reménytelen sorsát. Végighurcolja őket az emberi munkálkodás és erőfeszítés minden területén, a földműveléstől a művészetig, az orvoslástól a vallásig, hogy mindenütt csődbe zuhanjanak, hogy minden mozzanatból ez a tanúság süvöltsön: íme, a teremtés koronája, az Ember, aki beláthatatlan generációk minden örökbekapott vívmányát csak arra tudja fölhasználni, hogy ostobaságokba sodródjék, tragikomikus nyaktöréseket szenvedjen s végül ugyanoda jusson vissza, ahonnan nagy lelkendezve útnak iramodott. Nézzétek: két rendes, hétköznapi ember, derék, jó fiúk, csak mérhetetlenül ostobák, mérhetetlenül átlaglények! Mi lesz belőlük? És mi lesz mindnyájatokból, akik ilyenek vagytok és akik a többséget alkotjátok? Valami homályos, ismeretlen hatalom dobálózik veletek, mint az indián a bumeráng nevű furcsa szerszámmal, amely arról nevezetes, hogy ha gazdája elhajítja, egy nagy, bolond körív után visszakanyarodik az indulási helyre s ernyedten zuhan a röhögő vadember lábaihoz. Buta, primitív játékszerek vagytok a Sors kezében, - hát érdemes élnetek?

Bizonyos, hogy az öregedő Flaubert kegyetlen és rideg könyvet akart írni, olyat, melyet fölhorkanva, szíven találva olvasson a magára ismerő nyárspolgár. Bosszúműnek készült ez a regény az emberiség ellen, melynek többsége vak közönnyel halad el minden szép és nemes mellett, vagy ami még rosszabb, értelmetlen, üres, olcsó kis lelkesedésekben puffogtatja el életét. Flaubert, miután újra meg újra végigvergődött a középszerű lélek problémáján, azon, hogy miként lehetne érzelmi és gondolati nagyszerűségek edényévé tenni a cserépszíveket és agyaglelkeket, miként lehetne a művészet tündöklő örökkévalóságával körülzománcozni a porban szürkülő életek hitvány örökkévalóságát, az elfásult és kiábrándult öregség gesztusával akarja szemétre vetni a repedt és kongó kísérleti lomot. Bouvard és Pécuchet próbáljanak végig mindent, rokkanjanak és törjenek bele vergődéseikbe, még egy rozoga emlék olcsó bordélylámpása se sugarazzon vissza rájuk, mint Frédéricre az "Éducation sentimentale" végén s még az öngyilkosság polgári vészkijárata is rozsdásodjék be előttük, melyen Bovaryné menekült a megváltó megsemmisülésbe. A két írnok úr térjen vissza a rettenetes íróasztalhoz s ami még rettenetesebb, a mi vad és keserű hahotánkra tegye őket érdemessé, szeressék a régi robotba való reménytelen visszasüllyedést!

Igy tervezte Flaubert. Munkájához konok, elszánt fölkészültséggel látott. Körülbelül 1500 tudományos munkát tanulmányozott végig, vagy harminc különféle szaklapra fizetett elő, hogy híven ábrázolhassa a két nyárspolgári lélek minden groteszk próbálkozását. A művel párhuzamosan naplójegyzeteket készített az emberi butaság napról-napra észlelt és gyűjtött eseteiről. Éjszakánként, csak a virrasztó lámpás rezzenő, sárga fényével folytatva hangos, egyoldalú beszélgetést, örök pipája füstfelhői közé temetkezve, csiszolta kegyetlen jelzőit s esztergályozta kérlelhetetlen mondatait. És mégis!... És mégis, a munka más lett, mint amilyennek Flaubert szánta; a magányos éjszakázóra boltozódó csöndes ég, a lassan virradó erdők mögül előkúszó szelíd sugarak, az ablakhoz csörrenő, tovaforgó, lehulló levelek ellenállhatatlanul részt kértek a regény életéből s a keserű kiábrándulások könyve az elmúlás lírájával, egy menni készülő lélek bánatos hangulataival telt meg: Bouvard-ban és Pécuchet-ben Flaubert lassanként önmagát búcsúztatta s a fölényes gúny szájrándítása fölött nehezen visszatartott könnyek csillantak meg a hideg, tisztakék szemekben.

A regény elején, a földmívelés és régészkedés jeleneteiben még bántóan rideg és fölényes a szkepszis virtuóza, a filozófiáról szóló fejezetekben még kegyetlenül józan és gúnyos a materializmus modern kiábrándultja, de közben már elhalkulásokon, remegően költői leírásokon kapjuk s utóbb hiába pellengérezi ki a vallási és pedagógiai rendszerek ellenmondásait, egyre tisztább és meghatóbb lírai hang cseng elő a rejtőzködő szemérmű sorok mögül. Az éjféli mise képe csudálatos áhítattól meleg s bizonyosra vesszük, hogy Flaubert is érezte Bouvard és Pécuchet nagy megilletődését a croisset-i kis templomban; mikor pedig a két barát Victor és Victorine neveltetésének gonosz tanulságain vergődik, a belőlük föltörő sóhaj egy tiszta, megértő folytatás, egy ártatlan gyermeki élet után a Flaubert agglegényi lelkének is bús fölfohászkodása. Nagyon érdekes, hogy Flaubert Bouvard és Pécuchet több helyén a közvetlen jellemzés eszközeihez folyamodik s ilyenkor rendszerint a részvét, a sajnálat hangját használja a szegény bonhomme-ok tetteinek magyarázgatása közben. Bouvard és Pécuchet határozottan emelkednek a regény folyamán s a nyárspolgári ostobaságokra vetülő éles reflektor-fény az ő alakjukról a mellékszemélyek figuráira siklik át. Ők ketten lassanként Flaubert szószólóivá lesznek s bár félszeg ide-odalengéseik közt torz és komikus szereplők maradnak, végeredményben mégis valami kifordított Faust-tragédia kerekedik a műből. Faustban a nagy lélek harcát látjuk a világgal, itt a kis lelkek küzdelme jelenik elénk: ott magasztos bölcsességek, patetikus lendületek, fenséges viharok, itt apró szőrszálhasogatások, elbénuló próbálkozások, groteszk sóhajok: de nehéz megmondani, melyik vergődés markol mélyebben belénk, melyik tragédia áll közelebb hozzánk? Flaubert, egyik nagynevű kritikusa szerint, szerette furcsa "komáit" s valóban lehetetlen a szeretet érzése nélkül végigolvasnunk ezt az álkegyetlen remekművet. Attól kezdve, hogy az öregedő Flaubert ezt a két alakját is a vénlegények sorából választja, hogy a maga ezerféle-tudást szomjazó és búvárló hajlamát plántálja beléjük, hogy írnokoknak állítja be őket, az íróasztal rabjainak, naphosszant betűk hajszálvonalai fölé görnyedő, egyhelyben ülő kollégáknak, - ezektől az alapvető kiindulásoktól kezdve a lirai megnyilatkozások sok-sok kísérő mozzanatán végig titkos testvéri érzés jeleit kísérhetjük nyomon s ha gúnyolja a két boldogtalant, fájdalmas, öntépő gúny az, az egyszerű inkarnációkba öltöző istenség megváltási vágyának hol csüggedező, hol föllobogó vergődése.

A magyar tolmácsoló nem teheti le tollát, míg egy-két szót nem szentel annak a belső, mély hasonlóságnak, mely a franciák csudálatos mesterét a mi legnagyobbjaink egyikéhez fűzi: Flaubert és Arany János hasonlóságára gondolok. A mély tekintetű, lekonyuló bajuszú Flaubert-arckép talán másokban is fölidézte már a nagyszalontai jegyző komoly képmásának emlékét. Lélekben is rokonok voltak: két nagy magányos, a szemérmes írás, az epikába temetkező fájvirág-érzékenység képviselői mindaketten. Arany "epikai hitele", nyelvi titkokat boncoló filológiája magyar változata volt Flaubert Salambô-nyomozó, mondat-ritmusokat ínyencül kóstolgató elmélyedéseinek. Tragikusan kibomló, kérlelhetetlen kompozícióik, művészet-imádatuk: azonos lelki alkatra vallanak. Olykor még fantáziájuk járásának, realisztikus látásuknak apró mozzanatai is megegyeznek: Bovaryné egy helyen épen úgy apró vonalakat rajzol elmerengése közben a kés fokával az abroszra, mintahogy Arany Bencéje tűnődik el, "bocskorán körmével kereszteket írva". A két nagy író művészete egytestvér lelkek kivirágzása. A francia klíma oxigénje, nyugati napsütése más színűre, orchideásabb pompázásra tüzelte az egyik kivirágzást, de a sűrűbb magyar levegő, a zordonabb éghajlat nem kevésbé remek plántát növelt. Arany és Flaubert kortársak voltak, születési és halálozási évük is nagyon közel esik egymáshoz s alázatos csodálójuknak jólesik egyazon halhatatlanság koszorújába fonni a két nemes, normann és szittya nevet.

I.

A harminchárom fokos hőségben a Bourdon boulevard teljesen kihalt volt.

Odább, két zsilip közé zárva, a Saint-Martin csatorna egyenes vonalban nyújtóztatta tintaszínű vízét. Rajta egy fával rakott hajó, a parton két sor hordó.

A csatornán tul, ács-udvarokkal váltakozó házak közt, a tiszta ég nagy ultramarin lapokban vágódott elő s fehér homlokzatok, palatetők, parti gránitkövek ragyogtak a nap vakitó tüzében. Messziről zavaros zaj szűrődött a fülledt légbe, - mindent a vasárnapi tétlenségnek és a nyári napok szomorúságának zsibbadása ült meg.

Két férfi tűnt föl.

Az egyik a Bastille felől jött, a másik a Jardin des Plantes irányából. A magasabbik, aki vászonruhát viselt, hátratolt kalappal lépkedett, kigombolt mellényben, nyakkendőjét a kezében tartva. Az alacsonyabbik, akinek a teste gesztenyeszínű, hosszú kabátba volt bújtatva, hegyes ellenzőjű sipka alatt görnyedt.

Amint a boulevard közepére érkeztek, egyszerre ültek le mindaketten, ugyanarra a padra.

Meg akarták törülni a homlokukat s ezért mindegyik letette a fejfedőjét, ki-ki a maga oldalára. Az alacsonyabbik ezt a beírást vette észre szomszédja kalapjában: Bouvard; a másik viszont kényelmesen olvashatta ki a hosszúkabátos sipkabéléséből, hogy: Pécuchet.

- Nini, - szólalt meg, - erre mindaketten rájöttünk, hogy tudniillik a nevűnket a kalapunkba írjuk.

- Istenem, hát persze, az enyémet könnyen elcserélhetné valaki a hivatalban!

- Az enyémet is. Üzletben dolgozom.

Most végignézegették egymást.

Bouvard szeretetreméltó külseje mindjárt nagyon megtetszett Pécuchetnek.

Folyton hunyorgó, kékes szemei mosolygóvá tették élénk színű arcát. Magas elejű nadrágja, mely bokában redősen hullt alá hód-cipőire, feszesen simult meg a has táján s előrebuggyantotta az ing türemlését. Abban, ahogy szőke haja már magától lenge fürtökké bodrozódott, volt valami gyermeki báj.

Szája szögletéből egyre fütty-formán fútta ki a levegőt.

Pécuchet komoly megjelenése mély hatással volt Bouvard-ra.

Rá lehetett volna fogni, hogy parókát visel, olyannyira laposan tapadtak magas koponyájához fekete hajcsomói. Arca csupa profil-arc volt, mélyen lehorgadó orra miatt. Könnyű gyapjúból készült furulya-nadrág takarta lábszárait, melyeknek hosszúsága nem állt arányban a derekával. Hangja erős volt és öblös.

Fölsóhajtott: - Milyen jól volna valahol künn élni!

De, Bouvard szerint, a város környéke elviselhetetlen a kis korcsmák lármája miatt. Pécuchet ugyanezen a véleményen volt. Mindazáltal kezdte már unni a fővárost. Bouvard szintén.

S szemük sorra kalandozta a téglarakásokat, a vizet, ahol egy köteg szalma himbálózott, egy gyárkéményt, mely a láthatáron ágaskodott. Csatornák bűze ütött orrukba. Más oldalra fordultak. Ott az állami magtár falai meredtek eléjük.

No de igazán, - (és Pécuchet nagyon meg volt lepve) - az utcán még nagyobb a hőség, mint otthon, az ember lakásán!

Bouvard azt tanácsolta, hogy vesse le azt a hosszú kabátot. Hogy mások mit szólnának? - ő bizony nem törődnék ilyesmivel!

Egyszerre csak egy részeg ember dülöngélt végig cikk-cakkos vonalban a gyalogjárón. A munkásokról kezdtek beszélni s belekeveredtek a politizálásba. Nézeteik egyeztek, bár Bouvard mégis mintha kissé liberálisabb lett volna.

A kocsiút kövezetén kerekedő porfelhőből vasak zörgő zaja tört elő: három bérkocsi-bárka igyekezett Bercy felé, bokrétás mennyasszony-tartalommal, fehér nyakkendős polgárokkal, hónaljig szoknyában csücsülő hölgyekkel, meg vagy két-három fiatal leánnyal és egy kollégistával. A lakodalmi menet a nőkre irányította Bouvard és Pécuchet csevegését: frivolnak, civakodónak, fejesnek találták őket. Mindazáltal gyakran különbek a férfiaknál; olykor persze annál rosszabbak. Akárhogy is, jobb nélkülük élni; ami Pécuchet-t illeti, ő agglegény is maradt.

- Én özvegy vagyok, - mondta Bouvard, - gyermekeim nincsenek.

- Talán igy a legjobb az Ön számára... Noha a tartós magányosság elég szomorú dolog...

A vízparton kisvártatva egy utcai lány tűnt föl, egy katona kíséretében. Sápadt, fekete hajú, himlőhelyes nő volt, rádőlt a hadfi karjára s rossz papucsait vonszolva, riszálta csípőjét.

Amint távolabb került, Bouvard holmi obszcén megjegyzést kockáztatott meg. Pécuchet igen elpirult s nyilván, hogy ne kelljen felelnie, szemével egy pap felé intett, aki éppen arra haladt.

A reverenda lassan vonult tovább a gyalogjárót szegélyező sovány szilfák során s Bouvard, mihelyt nem látta többé a háromszögletű kalapot, megkönnyebbült sóhajjal tüntetett, mivel ki nem állhatta a "jezsuitákat". Pécuchet, noha nem találta őket hibátlanoknak, mégis tisztelni valónak vélte a vallást.

Közben leszállt az esthomály s a szemközti ablakokon fölhúzták a redőnyöket. Az utca népesebb lett. Hetet kongattak.

Csevegésük kiapadhatatlanul folyt, anekdoták és megjegyzések, filozófiai elmefuttatások s egyéni vélekedések követték egymást. Lekritizálták a városrendészetet, a finánc-hivatalt, a kereskedelmet, a színházakat, tengerészetünket s általában az egész emberi nemet, mint olyan férfiak, akik sok keserves tapasztalaton mentek már keresztül. Miközben egymást hallgatták, új meg új, elfelejtett emlékek jutottak eszükbe. És noha már túl voltak a naiv érzelmi bőség korán, valami új öröm támadt bennük, valami új kivirágzás, a régi indulások gyöngéd lírája.

Hússzor is fölkeltek, meg leültek; végigsétálták a boulevard-t a fölső zsiliptől az alsóig; mindannyiszor el akartak válni, de nem volt rá erejük, mintha varázslat tartaná vissza őket.

Végre mégis elbúcsúzkodtak, szorongatva egymás kezét, mikor Bouvard egyszerre csak igy szólt:

- Ejnye, hiszen együtt is ebédelhetnénk!

- Nekem is ez járt a fejemben! - válaszolta Pécuchet, - csak nem mertem előállani vele!

S hagyta, hogy a másik magával vigye egy kis vendéglőbe, mely a Hôtel de Ville-lel szemben volt s ahol "jól főztek".

Bouvard rendelt.

Pécuchet nem szerette a fűszeres ételeket, amelyek gyomorégést okozhatnak. Erről orvosi vitát kezdtek. Aztán a tudományok hasznosságát dicsőitették: mennyi mindent lehetne tanulni, mily kutatásokat eszközölni!... ha ráérne az ember! Sajnos, a kenyérkereset elnyeli az időt; - és elámúlva tárták ki karjaikat, csaknem összeölelkezve az asztal fölött, mikor kiderült, hogy mindaketten írnokok: Bouvard egy üzletben, Pécuchet pedig a tengerészeti minisztériumban, ami viszont ez utóbbit nem gátolta abban, hogy esténként némi időt ne szenteljen az önképzésre. Hibákat jegyzett meg Thiers könyvében s a legnagyobb tisztelettel beszélt bizonyos Dumouchel tanár úrról.

Bouvard viszont egyéb téren volt előnyben. Hajból font óralánca, valamint az a mozdulat, amivel a hagymás-olajos mártást keverte, a jártas világfit árulta el s szalvétáját hónaljába gyűrve, evés közben elmés megjegyzésekkel mulattatta Pécuchet-t. Pécuchet furcsán nevetett, hosszú időközökben ki-kibuggyanó, egyenletesen mély hangon. Bouvard viszont csengőn, megszakítás nélkül kacagott, fogai kilátszottak, válla megrázkódott s a vendégek visszafordultak rá az ajtóból.

Az étkezés befejeztével máshová mentek feketézni. Pécuchet, a gázcsillárokat szemlélve, a fényűzés túlzásait rótta meg, majd megvető kézmozdulattal hárította el az újságokat. Bouvard türelmesebb volt irántuk. Általában, szerette az írókat s fiatalabb korában hajlamot érzett a színészetre.

A billiárd-dákóval meg két elefántcsont-golyóval egyensúlyozási mutatványokat próbált utánozni, amilyeneket egyik Barberou nevű barátjától látott. A golyók mindannyiszor a padlóra estek s a vendégek lábai közt messzire elgurultak. A pincér, aki minden esetben utánuk iramodott s négykézláb mászkált a padok alatt, végre is megsokallta a dolgot. Pécuchet összeveszett vele s mikor a gazda is közbelépett, annak a mentegetőzéseire sem hallgatott, sőt a fogyasztott italt is lekritizálta.

Majd azzal az indítvánnyal állt elő, hogy az estét kettesben, békésen, az ő lakásán fejezzék be, amely egész közel van ide, a Saint-Martin-utcában.

Mihelyt megérkeztek, színes kelméjű zubbonyfélébe bújt s elkezdte a házigazdaságot.

A szoba kellős közepét egy fenyőfa-íróasztal tette veszélyessé a szögleteivel, köröskörül pedig kis állványokon, a három széken, egy ócska fotelon, meg össze-vissza a szoba sarkaiban könyvek hevertek: pár kötet Roret-lexikon, a Magnetizálás Vezérfonala, egy Fénélon s egyéb antikvár-töltelék: nagy halom iromány-félének, két kókuszdiónak, különböző régi pénzeknek, egy török feznek és néhány kagylónak a társaságában, amelyeket Dumouchel hozott ajándékba Havre-ből. A valamikor sárgára festett falakat porréteg gyapjazta be. A cipőfényesítő kefe az ágy szélén hevert, ahonnan lecsüngött a lepedő. A tetőn nagy, fekete foltot lehetett látni, a lámpafüst nyomát.

Bouvard, nyilván a szag miatt, engedelmet kért, hogy kinyithassa az ablakot.

- Kiröpülhetnének az írások! - tiltakozott Pécuchet, aki különben is veszélyesnek tartotta a légvonatot.

Azonban ő maga is fuldoklott ebben a kis lyukban, melyet reggel óta egészen átjárt a palaháztető forrósága.

Bouvard tanácsot adott:

- Az ön helyén nem viselnék flanel-alsót!

- Hogy képzeli ezt?

És Pécuchet leszegte a fejét, már a lehetőségétől is rettegve annak, hogy nem lesz testén a gyapot-mellény.

- Jöjjön, kísérjen le, - kezdte újra Bouvard, - a friss levegő jót fog tenni önnek.

Pécuchet végre újra felhúzta - némi dohogások közben - a cipőit:

- Ön valósággal megboszorkányoz, becsületszavamra!

S egészen hazáig kísérte Bouvard-t, aki pedig messzire, a Béthune-utca sarkán lakott, a la Tournelle-híddal szemközt.

Bouvard szobája, gondosan kefélve, perkál-függönyösen és mahagóni-bútorosan, balkonnal is ékeskedett a folyó felé. A lakás két fődisze egyrészt az ital-szervírozó készlet volt, a fiókos szekrény közepére állítva, másrészt a tükör hosszában föltűzdelt daguerrotypia-sorozat, baráti arcképekből. Az alkóvban egy olajfestmény függött.

- A nagybátyám, - mondta rá Bouvard.

S a kezében tartott gyertya fénye a festett úr arcára esett.

Vörös pofaszakáll tette szélesebbé ezt az arcot, míg föléje hegyes végű hajcsomó kondorodott. Magas nyakkendőbe csavart nyaka elsüllyedt az ing, a bársonymellény meg a fekete kabát hármas gallér-övezetében. Inge elejére gyémántokat festett a piktor. Szemeinek vágása a pofacsontok felé ferdült s mosolyában volt valami ravaszdiság.

Pécuchet nem nyomhatta el a gondolatát:

- Inkább az ön atyjának nézné az ember!

- Csak keresztatyám! - felelte hanyagul Bouvard s hozzátette, hogy a keresztségben a François-Denys-Bartholomée neveket kapta. Pécuchet-t viszont Juste-Romain-Cyrilles-nek hívták, s mind a ketten ugyanazt az életkort taposták: a negyvenhetedik évet. Ez az egyezés igen tetszett nekik, bár meglepődtek, mivel kölcsönösen jóval idősebbnek nézték egymást. Aztán álmélkodva emlegették a Gondviselés csodálatos útjait.

- Mert hiszen, elvégre is, ha nem pontosan akkor mentünk volna sétálni, halálunk órájáig sem ismerkedtünk volna össze!

Még főnökeik címét cserélték ki, aztán jóéjszakát kívántak egymásnak.

- Csak be ne tévedjen a lányokhoz! - kiáltotta le a lépcsőházba Bouvard.

Pécuchet ezt a huncutságot már válasz nélkül hagyta s baktatott lefelé.

Másnap, a Descambos Testvérek elszászi szövöttáru-kereskedésének udvarán, a Hautefeuille-utca 92. száma alatt egy hívó hang zendült föl:

- Bouvard! Bouvard ur kérem!

Egy fej hajolt ki az egyik ablakon s a fölismert Pécuchet-re bámult, aki nyomatékosan ismételgette:

- Nem betegedtem meg! Pedig levetettem!

- Mit?

- A flanelt! - s Pécuchet a mellét bökdöste.

A tegnapi beszélgetések, a szoba fülledt levegője, valamint az emésztési zavarok nem hagyták elaludni, úgy hogy végre is nem bírta ki tovább s messzire elhajította a gyapjú-mellényt. Reggel aztán, mikor visszaemlékezett s látta, hogy a merész tett szerencsére semmiféle rossz következményt nem vont maga után, a nagy újsággal Bouvardhoz sietett, aki ettől fogva borzasztóan magasra emelkedett becsülésében.

Pécuchet egy kiskereskedő fia volt s édesanyját, aki igen fiatalon halt el, sohasem ismerte. Tizenötéves korában kivették a fiú-intézetből s végrehajtó-bojtárnak adták be. Egy szép napon csendőrök jöttek s főnökét kényszermunkára vitték: csunya história volt ez, amely még ma is borzalommal töltötte el. Aztán mindenfélét végig próbált: volt gyógyszerész-gyakornok, intézeti fölügyelő, meg ellenőr egy felső-szajnai bárkán. Végre is egy minisztériumi osztályvezető, akinek nagyon megtetszett a Pécuchet írása, másoló-díjnoknak alkalmazta; igy élt, fogyatékos iskolázottsága nyomasztó tudatában, az ezzel járó művelődési vágytól felzaklatott kedéllyel, teljes egyedüllétben, rokonok és nő nélkül. Szórakozása abból telt ki, hogy vasárnaponkint a közműveket nézegette sorra.

Bouvard legrégebbi emlékei a Loire partjára vezettek vissza, egy major udvarára. Az a valaki, akit nagybátyjának tudott, utóbb Párisba hozta, hogy a kereskedői pályát tanulja ki. Mikor nagykorú lett, néhány ezer frankot kapott. Megházasodott és cukrászboltot nyitott. Félév múlva felesége a kasszával együtt eltűnt. A barátok, a dinom-dánom és főleg a lustaság csakhamar teljessé tették az összeomlást. Akkor eszébe jutott, hogy szép írása van s ez is kenyér! Tizenkét év óta díjnokoskodik egyfolytában a Descambos Testvérek szövöttáru-cégnél, a Hautefeuille-utca 92. alatt. Ami nagybátyját illeti, aki annakidején emlékül még elküldte neki a nevezetes arckép-festményt, nem tud felőle még annyit sem, hogy hol lakik s nem is vár többé tőle semmit. Ezerötszáz livre évi járulékból, meg a díjnoki fizetésből van annyija, amennyiből esténként kávéházba mehet, egy kicsit elbóbiskolni.

Egymásratalálásuk ilyenformán valóságos sorsfordulatot jelentett számukra. Első pillanattól kezdve titkos szálak fűzték össze őket. S különben is, ki tudná megmagyarázni a vonzalmakat? Hogyan történik, hogy ez vagy az a tulajdonság, sőt tökéletlenség, mely az egyik emberben közömbösen vagy bántóan érint bennünket, egy másikban egyenesen elbájolónak tűnik? Valóban, minden szenvedélyben van valami villámcsapás-szerű. Le sem telt egy hét s már tegeződtek.

Gyakran elmentek egymásért a hivatalba. Mihelyt az egyik megérkezett, a másik lecsukta az íróasztalát s együtt mentek kószálni az utcákra. Bouvard nagyokat lépkedett, míg Pécuchet, lépéseit aprózva, a sarkait csapkodó hosszú kabátban olybá tűnt, mintha kerekeken gurulna. Kedvenc szokásaik is összhangba simultak. Bouvard pipázott, szerette a sajtot s rendszeresen hörpintgette keserű feketéjét. Pécuchet tubákolt, csemegéül csak befőttet evett s a kávéba egy darab cukrot mártogatott. Az egyik közlékeny, szeleskedő, bőkezű természet volt, a másik titkolózó, megfontolt és takarékoskodó.

Bouvard, hogy örömet szerezzen Pécuchet-nek, meg akarta ismertetni Barberou-val. Ez valaha kereskedelmi utazó volt, ezidőszerint pedig börzeügynök, egyébként jó fiú, derék hazafi, a hölgyek barátja s külvárosi kiszólások kedvelője. Pécuchet nagyon ízetlennek találta s elvitte Bouvard-t Dumouchel-hez. Dumouchel "író" ur annakidején egy kis mnemotechnikai füzetet hozott nyilvánosságra, irodalmi leckéket adott egy leány-nevelőintézetben, orthodox nézetei voltak és nagyképű modora. Bouvard ki nem állhatta.

A két barát nyíltan előállt egymás előtt a véleményével. Kölcsönösen igazat adtak egymásnak. Szokásaik módosultak s otthagyva régebbi kosztadó-helyüket, végre mindennap együtt ebédeltek.

Eszmecserét folytattak a divatos színdarabokról, a kormányról, az élelmiszerdrágaságról, az árucsempészetről. Időnként a Gyémánt-nyakék története vagy a Fualdès-pör is szóba került; később egyszer meg akarták állapitani a Forradalom okait.

Végigcsavarogták a régiségkereskedők boltjait. Becsatangolták az iparművészeti múzeumot, Saint-Denis-t, az ősi gobelin-gyárat, az Invalidusok templomát s az összes nyilvános gyűjteményeket.

Ha belépő-igazolványt kértek tőlük, úgy tettek, mintha elvesztették volna s idegenek módjára viselkedtek, mint két angol utazó!

A múzeumi termekben álmélkodva vonultak el a kitömött emlősök előtt, kedvtelve nézegették a pillangókat, az ásványokkal viszont nem törődtek; az ásatag emlékek előtt elmerengtek, a kagylógyűjteményt unták. Az üvegházakba kívülről nézegettek be s reszkettek arra a gondolatra, hogy ezekből a növényekből méreg párolog. A cédrusfánál azon csodálkoztak el, hogy annak idején egy kalapban szállították Európába.

A Louvre-ban minden erejükkel lelkesedni igyekeztek Rafaelért. A nagy könyvtárban szerették volna megtudni a kötetek pontos számát.

Egyszer betévedtek a Collège de France egy arab tanfolyamára s az előadó professzor elcsodálkozott a két ismeretlenen, akik jegyezgetni próbáltak. Barberou jóvoltából bejutottak egy kisszínház kulisszái közé. Dumouchel jegyeket szerzett nekik egy akadémiai ülésre. Tanulmányozták a találmányokat, bújták az ismertető füzeteket s ez a furcsa foglalkozás fejlesztette értelmüket. Mindennap tágult egy kicsit a látókörük, amelynek távolában zavaros, de egyúttal csodálatos dolgok lebegtek eléjük.

Egy-egy régi bútordarab álmélkodó szemlélete közben azon sajnálkoztak, hogy nem élhettek az illető korban, noha egyébként sejtelmük sem volt arról a korszakról. Egy-egy név csodás országokat képzeltetett el velük s annál csodásabbakat, minél kevésbé volt róluk világos képük. Könyvek, melyeknek címét nem értették, titokzatos varázzsal vonzották őket.

S amint szellemileg gyarapodtak, szenvedésük is több lett. Ha az utcán postakocsi vágtatott át, úgy érezték: vele kellene menni! A parti virágárusok előtt sóhaj tört ki belőlük a vidéki élet után.

Egy vasárnap kora hajnaltól kezdve gyalogoltak s áthaladva Meudon-on, Bellevue-n, Suresnes-en, Auteuil-ön, egész nap a szőlők közt csatangoltak, a szántóföldek széléről pipacsot szedtek, a fűben elszunyókáltak, tejet ittak, útmenti csárdák akácfái alatt eddegéltek. Késő este vetődtek haza, porosan, agyonfáradva, elragadtatva. Újra meg újra megismételték a kirándulást. De másnap mindig annyira szomorúak voltak, hogy végre is abbahagyták a dolgot.

Hivataluk egyhangúsága elviselhetetlenné vált. Mindig ugyanaz a vakaró-kés, ugyanaz a papírsimító gyanta, ugyanaz a tintatartó és toll, ugyanazok a kollégák! Társaikat ostobáknak találták s egyre kevesebbet érintkeztek velük. Ebből csipkelődések támadtak. Mindennap elkéstek a hivatalból és megrovásokat kaptak.

Volt viszont úgy is, hogy csaknem boldogoknak érezték magukat; de foglalkozásukat - értékük tudatában - lealázónak vélték s ez a lenézésük egyre erősödött, kölcsönösen belelovalták, rontották egymást. Pécuchet-re ráragadt a Bouvard hebehurgyasága, Bouvard magára szedett valamit a Pécuchet fanyarságából.

- Vásári bohóc is szívesebben lennék! - fakadt ki az egyik.

- A rongyszedő is különbül él! - tört ki a másik.

Gyalázatos állapot! S nincs mód a menekülésre! Még remény sincs rá!

Egy délután (azaz 1839 január 20-án) Bouvardnak levelet kézbesített a hivatalban a levélhordó.

Karjai széttárultak, feje lassanként oldalt billent s ájultan zuhant a padlóra.

Hivataltársai odarohantak, kioldozták a nyakkendőjét. Valaki orvosért szaladt. Bouvard fölnyitotta a szemeit; kérdésekkel ostromolták.

- Oh... izé... csak... a friss levegőn jobban leszek... Nem! Csak hagyjanak!... eresszenek...

És noha kövér ember volt, egy szuszra nyargalt el a tengerészeti minisztériumba, homlokát dörzsölgetve, félőrülten, nehezen csillapodva.

Kihívatta Pécuchet-t.

Pécuchet megjelent.

- Meghalt a nagybátyám! Örököltem!

- Lehetetlen!

Bouvard megmutatta a levelet, mely a következőképpen szólt:

Tardivel közjegyző irodája.

Savigny-en-Septaine, 1839, jan. 14.

Uram!

Szíveskedjék felkeresni hivatalomban, hogy közölhessem Önnel ama végrendelet tartalmát, melyet az ön természetes atyja, Francois-Denys-Bartholomée Bouvard, volt nantes-i kereskedő, hagyott hátra, aki községünkben folyó hó 10-én elhunyt. Említett végrendelet az Ön javára fontos intézkedéseket tartalmaz.

Kiváló tisztelettel:

Tardivel
közjegyző.

Pécuchet-nek le kellett ülnie az udvar egyik szöglet-kövére. Miközben visszaadta a papírlapot, csöndesen mondta:

- De hátha... valami... rossz tréfa?

- Azt hiszed? - válaszolta Bouvard elfúló hangon, amely olyan volt, mint a haldokló hörgése.

Azonban a postabélyegző, az iroda nyomtatott cégjelzése, a jegyző névaláírása mind a jó hir hitelessége mellett szólt; - egymásra bámulták, reszkető szájszélekkel, s elmeredő szemük sarkából könny szivárgott.

Szabad mozgásra volt szükségük. Az Arc de Triomphe-ig loholtak, onnan vissza, a part mentén, el a Nôtre-Dame előtt. Bouvard egészen kivörösödött. Öklével dögönyözte Pécuchet hátát s öt percen belül teljesen megbolondult.

Ki-kitört belőlük, akaratlanul is, a hangos jókedv. Mennyit is tehet ki az az örökség... bizonyára legalább...

- Eh, az nagyon is szép volna!... ne beszéljünk már róla...

De folyvást arról beszéltek. Mi sem akadályozza őket, hogy azonnal pontos felvilágositást kérjenek. Bouvard irt a jegyzőnek.

Válaszul megjött a végrendelet másolata, amely a következő szavakkal végződött:

"Következésképen François-Denys-Bartholomée Bouvard-ra, akit természetes fiamul ismerek el, javaimból a törvényesen ráeső részt hagyományozom."

A jó embernek még fiatal korából való volt ez a természetes fia, akit azonban gondosan titkolt s unokaöccse gyanánt kezelt. Az öccs mindig is mint nagybácsiját emlegette, noha jól tudta, hányadán áll a dolog. Mikor aztán Bouvard "bácsi" a negyvenedik év felé járt, megházasodott s később özvegyi sorba jutott. Két törvényes fia nem úgy viselkedett, mint szerette volna s ekkor lelkiismereti furdalásai támadtak, amiért annyi év óta teljesen elhanyagolta első gyermekét. Szívesen magához is vette volna már, ha szakácsnője engedte volna. Mindenféle családi praktikák következtében ez a nő végre is otthagyta, mire a magára maradt, halálához közeledő öreg, hogy jóvátegye az igaztalanságokat, javaiból első szerelme gyümölcsére hagyott annyit, amennyit csak lehetett. A vagyon körülbelül félmilliót tett ki és igy a díjnokra kétszázötvenezer frank örökség nézett. Az idősebbik törvényes utód, Étienne, kijelentette, hogy belenyugszik a végrendeletbe.

Bouvard valami állandó kábulat-félébe esett. Halk hangon ismételgette, a részegek békés mosolygásával: - "Tizenötezer livre évi járadék!" - és Pécuchet, akinek pedig mégis csak józanabb feje volt, szintén alig tudott magához térni.

Újabb levél jött Tardivel-től s ez borzasztóan megrázkódtatta őket. A kisebbik törvényes fiú, Alexandre, mindent a bíróság előtt szándékozott elintézni, sőt meg akarta támadni, amennyiben lehetséges, a végrendeletet, mindenféle előzetes lepecsételéseket, leltározásokat, gondnok kinevezését stb.-t követelve! Bouvard epeömlést kapott. Alig lábadozott, máris Savigny-ba utazott, ahonnan határozott eredmény nélkül került vissza, a kidobott útiköltségen siránkozva.

Álmatlan idők következtek, váltakozó düh és remény, rajongó bizakodásra súlyos levertség. Végre, félév multán, Alexandre úr engedett s Bouvard az örökség tulajdonába lépett.

Első fölkiáltása ez volt: - "Vidékre vonulunk vissza!" - s ezt a mondatot, mellyel barátját is bekapcsolta boldogságába, Pécuchet természetesnek találta. Mert ennek a két embernek a közössége immár abszolút mély volt.

Mivel azonban Pécuchet nem akart a Bouvard pénzén élni, csak nyugdíjba vonulása után készült hozzá költözni. Még két esztendő! mindegy! Hajthatatlan maradt s igy is határoztak.

Hogy eldönthessék, merre lesz legjobb letelepedniök, sorbavették az egész országot. Az északi vidék termékeny, de hideg; délnek csábitó a klímája, de kellemetlen a sok moszkitó miatt; az ország középső tájain pedig, őszintén szólva, nincs semmi különös. Bretagne megjárná, csakhogy ott a parasztok igen szenteskedők. Kelet felé se lehet menni, mert ott meg németes tájszólások dívnak. De elvégre akadnak még más vidékek is! Például Forez, Bugey, Roumois! A térképekből nem igen lehetett kiokoskodni. Ej, az a fontos, hogy saját házuk lesz, mindegy, hogy itt-e vagy amott?...

És máris látták magukat, amint ingujjban hajladoznak egy virágágy szélén, rózsákat nyesegetve, hantokat ásva, forgatva és porhanyósítva, tulipántöveket átrakosgatva. Pacsirtaszóra fognak ébredni, ballagnak az eke nyomán, kosarazzák az almát, ellenőrzik a vajköpülést, a cséplést, a birkák nyírását, a kaptárak rendbentartását, élvezik a tehenek bőgését és a frissen kaszált széna illatát. Nem lesz több körmölés! alászolgája főnök urak! és a szobabért se kell elsején kifizetni! - Hiszen a saját házukban laknak majd, - a maguk baromfi-udvarából fog kitelni a pecsenyéjük, a maguk kertjéből a főzelékük, - és milyen jó lesz fapapucsban ebédelni! - "Azt fogjuk tenni, ami nekünk tetszik! szakállt eresztünk!"

Elkezdtek kerti szerszámokat vásárolni, aztán mindenféle holmit, "amire majd szükség lehet", egy szerszámládát (rendes ház nem képzelhető enélkül), mérlegeket, egy földmérő láncot, egy fürdőkádat (megbetegedhetik az ember), egy hőmérőt, meg egy "Gay Lussac-rendszerű" légsúlymérőt, amivel fizikai kísérleteket lehet eszközölni, ha kedvűk szottyan rá. Nem lesz célszerűtlen az sem (hiszen nem lehet örökké kint foglalatoskodni a földeken), ha néhány jó irodalmi művet is beszereznek, - és könyveket válogattak, olykor ugyancsak megakadva, hogy vajjon ez vagy az a munka csakugyan "könyvtári darab"-é? Bouvard sommásan döntött:

- Eh, nem is lesz szükségünk könyvtárra!

- S különben is ott lesz az enyém, - jegyezte meg Pécuchet.

Először is, be kell rendezkedni. Bouvard odaszállíttatja a bútorait, Pécuchet pedig az ő nagy fekete asztalát; a függönyöket is fölhasználják s ha még némi konyhaedényről is gondoskodnak, minden rendben lesz.

Megfogadták, hogy az egész dolgot titokban tartják, arcuk azonban sugárzott. Kollégáiknak föltűnt furcsa viselkedésük. Bouvard, aki írópolcára tehénkedve körmölt s kifeszítette a könyökét, hogy minél gömbölyűbb betűket remekeljen, vígan szaporázta sajátságos, füttyös lélegzését s vastag szemhéjai alól ravaszul kacsingatott. Pécuchet, magas, szalmafonatú székén kuporogva szarkalábazta egymás mellé hosszúkás betűit, - s orrcimpái kidagadtak, szája pedig összeszorult, mintha félne, hogy ki találja szalajtani a nagy titkot.

Tiz hónapi keresgélés után sem tudtak megfelelő helyet találni. Beutazták Páris egész környékét, jártak Amienstől Évreux-ig, Fontainebleau-tól Havre-ig. Olyan birtokot kívántak, amely elsősorban jó föld legyen, ha nem is éppen festői fekvésű, noha nem szívesen vállaltak volna holmi szegényes kilátású vidéket.

A népes szomszédságot kerülni akarták, viszont a magányosság sem volt inyükre.

Olykor már-már elszánták magukat, de aztán, félve az esetleges késő bánattól, megint változtattak elhatározásukon s hol egészségtelennek találták a vidéket, hol meg attól féltek, hogy nagyon ki van téve a tengeri szélnek, vagy nagyon közel esik valami gyárhoz, vagy igen nehezen megközelíthető.

Barberou segített rajtuk.

Tudott ábrándképükről s egy szép napon azzal köszöntött rájuk, hogy hallott egy eladó birtokról, amely Chavignolles mellett fekszik, Caen és Falaise között. Harmincnyolc hektárnyi jó föld, kastély-féle is van hozzá, meg egy jó karban tartott kert is.

Elmentek Calvados département-ba s oda voltak az elragadtatástól. Csak egy baj volt: a birtokért és a házért (amelyeket csak együtt lehetett megvásárolni), száznegyvenháromezer frankot követeltek. Bouvard csak százhuszezret igért.

Pécuchet harcra kelt barátja csökönyösségével, engedékenységre ösztökélte, majd kijelentette, hogy kész megfizetni a többletet. Egész vagyona, anyai öröksége és félretett pénzecskéje ráment a dologra. Eddig sohasem szólt egy kukkot sem erről a kincsről, amelyet valami nagy alkalomra tartogatott.

1840 vége felé minden ki volt fizetve, félévvel Pécuchet nyugalomba vonulása előtt.

Bouvard ekkor már nem volt díjnok. Eleinte még folytatta hivatalát, mert hátha mégis rosszra fordul a jövő, de aztán, amint biztos lett az örökség felől, búcsút mondott. Mindazáltal később is szívesen ellátogatott Descambosékhoz s elutazása előtt puncsos estén látta vendégül az egész irodát.

Pécuchet ezzel szemben nagyon harapós kedvet mutatott pályatársai iránt s utolsó nap úgy vált meg tőlük, hogy bevágta maga után az ajtót.

Neki kellett fölügyelni a csomagolásnál, ellátni még egy csomó elintézni valót és bevásárlást s a Dumouchel-től való elbúcsúzkodás is hátra volt még.

A tanár úr rendszeres levélváltást indítványozott, melynek során majd nyilván fogja tartani Pécuchet számára az irodalom eseményeit; aztán, ismételt gratulációk után, jóegészséget kívánt neki.

Barberou érzékenyebben búcsúzott Bouvardjától. Izgalmas dominó-pártit hagyott ott a kedvéért; megígérte, hogy majd meglátogatja a birtokon; két pohár ánizs-pálinkát rendelt s csókkal vált el.

Bouvard, amint hazaérkezett, mély lélegzetet szippantott magába a balkonon s fölsóhajtott: "Végre!" A parti lámpák fénye visszarezgett a vízből, messzire az omnibuszok zaja halt el. Eszébe jutottak a boldog napok, melyeket ebben a nagyvárosban töltött el: a vendéglői piknikek, a színházi esték, a házmesterné pletykái, a sok-sok kedvenc megszokás; azon kapta magát, hogy ellágyul a szíve, hogy szomorúság lepi meg, melyet alig mert magának bevallani.

Pécuchet hajnali kettőig járt le és föl a szobájában. Hát nem tér vissza ide többé... annál jobb! - de mégis, hogy valami emléket hagyjon maga után, belekarcolta a nevét a kandalló gipszvakolatába.

A podgyász nagyja már előző este útnak indult. A kerti szerszámok, a derékaljak, a matracok, az asztalok, a székek, egy forralókészülék, a fürdőkád, valamint három boroshordó a Szajnán úszott Havre felé, ahonnan majd Caenbe továbbítják s ott Bouvard veszi át őket, a Chavignolles-ba való átszállítás végett.

Atyja arcképét azonban, valamint a karszékeket, a likőröskészletet, a könyveket, a faliórát, szóval minden értékesebb holmit bútorszállító kocsira rakattak, amely Nonancourt-on, Verneuil-ön és Falaise-en át vette útját. Pécuchet ezzel a szállítmánnyal akart utazni.

A tető-ülésre telepedett, a kocsivezető mellé s legócskább hosszú kabátjába öltözve, orráig kendőbe bugyolálva, ujjatlan kesztyűkkel és irodai lábzsákjával fölszerelve, elhagyta a fővárost, március 20-án, vasárnapra virradóra.

A kocsi mozgása és az utazás újdonsága eleinte teljesen lekötötték. Pár óra multán a lovak lassítottak, amiből mindenféle disputák fejlődtek a kocsivezetővel meg a kocsissal. Ezek rémitő csárdákat szemeltek ki pihenőre, Pécuchet azonban, noha mindenért felelősséget vállaltak, túlzott elővigyázatosságból szintén ezekbe a lebujokba szállt.

Másnap hajnalban tovább indultak; az országút örök egyformasággal nyújtózott elöttük a láthatár széléig. Kavicsrakás jött kavicsrakásra, az útmenti árkok vízzel voltak tele, a mező nagy síkokban, egyhangú és hideg zölddel lapult köréjük, az égen felhők nyargaltak, egyszer-egyszer megeredt az eső. Harmadnap viharos idő támadt. A kocsi vászonlebernyege, amely rosszul volt lábszíjazva, csattogott a szélben, mint valami vitorla. Pécuchet a sipkája alá rejtőzött s valahányszor kinyitotta a tubákos szelencét, teljesen meg kellett fordulnia, nehogy szemébe menjen a dohánypor. Egy-egy zökkenőnél hallotta, amint háta mögött az egész rakomány egymáshoz ütődik s nem fogyott ki a kocsisokra pazarolt jótanácsokból. Mikor látta, hogy csak borsót hány a falra, taktikát változtatott. Nyájaskodni kezdett és mindenben kedvűkre akart lenni: egy-egy meredekebb lejtőnél segített a kereket tolni, végül pedig már pálinkás kávét is fizetett nekik az étkezések után. Ettől kezdve fürgébben haladtak, aminek az lett a következménye, hogy Gauburge környékén eltört a tengely s a kocsi előre torpant. Pécuchet azonnal átvizsgálta a jármú belsejét: a porcellán-csészék darabokban hevertek. Hadonászott a karjaival, fogát csikorgatta, átkozta a két tökfilkót; - ráadásul a következő nap teljesen kárba veszett, mert a kocsis leitta magát. A kehely csordultig telt, Pécuchetnek már sopánkodni se volt elég ereje.

Bouvard csak két nappal utóbb hagyta el Párist, mert még egyszer együtt akart ebédelni Barberou-val. Utolsó percben érkezett a kocsiállomásra, később pedig a rouen-i székesegyház előtt ébredt föl: eltévesztette az útirányt.

Az este Caen-be induló kocsin minden hely el volt foglalva; nem tehetvén egyebet, elment a Théâtre des Arts-ba, barátságosan mosolygott a szomszédaira s elmesélte, hogy eddigi üzletével fölhagyván, a környéken földbirtokot vásárolt. Mikor pénteken kiszállt Caen-ben, málhái még nem voltak ott. Vasárnap lett, mire megérkeztek s akkor szekéren küldte őket előre, megüzenve a bérlőnek, hogy néhány óra múlva ő is követi a holmikat.

Pécuchet, utazásának kilencedik napján, Falaise-ban kisegítő-lovat ragasztatott s estig jól is ment minden. Bretteville-en túl azonban letértek az országútról s egy kereszt-ösvényen mentek tovább, minden pillanatban azzal áltatva egymást, hogy már látják Chavignolles templomtornyát. Elöttük egy szilfasor hátrált, majd végkép eltűnt s szántóföldek közepén találták magukat. Öreg este lett. Mihez fogjanak? Végre is Pécuchet otthagyta a kocsit s a sárban lubickolva előre vágott, fölfedező útra. Mikor egy-egy tanya közelébe ért, kutyaugatás fogadta. Torkaszakadtából kiáltozva kért útbaigazítást. Senki sem felelt. Félni kezdett s visszafelé evickélt. Az országúton kettős lámpafény ragyogott felé. Egy könnyű kocsi volt: nekilódult, hogy elérje. Bouvard ült benne.

De hova lehetett a teherszállító kocsi? Egy óra hosszat hajhóztak utána a sötétben. Végre megtalálták s beértek Chavignolles-ba.

A nagyszobában hatalmas rőzse- és fenyőtoboztűz lobogott. Két teríték fogadta őket. A szekérrel jött bútorok a pitvarban torlódtak. Semmi sem hiányzott. Asztalhoz telepedtek.

Hagymalevest kaptak, tyúkhúst, szalonnát és főtt tojást. Az öreg szakácsné időnként benézett, megkérdezni, hogy ízlik nekik ez vagy az? Felelgettek: "Nagyon jól! nagyon jól!" - és a hatalmas kenyér, amiből alig tudtak szelni, meg a tejföl és a dió, mind-mind gyönyörűséggel töltötte el őket. A téglázott föld hepehupás volt, a falak nedvesek. De ők megelégedetten jártatták körül tekintetüket, lakomázva a kis asztal mellett, melyen egy gyertya égett. Arcuk vörös volt a sok szabad levegőtől. Kidüllesztették a hasukat, hátukat a szék támlájának vetve, amely csak úgy recsegett. És újra meg újra elmondták: "Végre itt vagyunk! Micsoda boldogság! Azt hiszem, hogy álmodom!"

Noha már éjfélre járt, Pécuchet-nek az az ötlete támadt, hogy járni kellene egyet a kertben. Bouvard nem ellenkezett. Fogták tehát a gyertyát s ócska újságpapírral tölcsérezve körül, végigsétáltak a kertiágyak mellett. Kéjjel mondogatták ki hangosan a főzelékek nevét: "Nézd csak, répa! Nini, ez meg káposzta!"

Aztán a fal mentén ültetett gyümölcsfasort szemlélték végig. Pécuchet rügyeket próbált fölfedezni. Itt-ott egy pók iramodott tova a falon, melyre rávetődött a két barát megnagyobbodott árnyéka, karjuk lendüléseit kísérve. A fűszálak hegyéről harmatcseppek perdültek le. Az éjszaka teljesen sötét volt; nagy csönd és mélységes, szelíd nyugalom tett mozdulatlanná mindent. Messzi valahol kakas kukorékolt.

Két szobájuk közt egy kis közös ajtó volt, melyet eddig rejtve tartott a tapéta papírborítása. Egy arrább húzott fiókos szekrény ütődése azonban meglazította a beszögelt ajtócskát s most tárva találták. Ez újabb meglepetés volt.

Levetkőzve még beszélgettek egy kicsit az ágyban, aztán elaludtak: Bouvard háton fekve, nyitott szájjal, födetlen fejjel, Pécuchet viszont jobboldalra fordulva, hasa alá húzott térdekkel, gyapot hálósipkába temetkezve, - s az ablakon beáradó holdfényben mindaketten horkolni kezdtek.

II.

Micsoda öröm volt másnap a fölébredés! Bouvard elfüstölt egy pipa dohányt, Pécuchet fölszippantott egy csipet burnótot. Azt mondták, hogy sohasem esett még ilyen jól. Aztán az ablakhoz álltak, hogy gyönyörködjenek a tájban.

Szemközt a földek látszottak, jobbról egy csűr, mögötte a templom tornya; balról nyárfasor húzódott.

Két főút, egymást kereszt-formában szelő, négy részre osztotta a kertet. A főzeléktáblákat virágágyak kerítették, melyek közt, hellyel-közzel, törpe ciprusok és nyírott gyümölcsfák emelkedtek. Egyik oldalon lugas hátallt egy kis szőlősdombhoz, a másikon korán érő fák támaszkodtak a falnak; hátul pedig léckerítés nézett a mezőkre. A falon túl gyümölcsöskert következett s gyertyán-sövény, végén egy kis liget; a léckerítés mögött apró ösvény nyújtózott.

Ezt a képet szemlélgették, mikor egyszerre csak egy őszes hajú, fekete felsőkabátos ember ment végig az ösvényen, botját végigpattogtatva a kerítés lécein. Az öreg cseléd azt mondta, hogy ez Vaucorbeil úr, aki híres doktor ezen a környéken.

A többi előkelőséget is fölsorolta, úgymint de Faverges gróf ex-képviselőt, akinek híres tehenészete van, Foureau urat, a polgármestert, aki fával, gipsszel s más mindenfélével kereskedik; Marescot közjegyzőt, Jeufroy tisztelendő urat és özvegy Bordinné őnagyságát, aki jövedelméből él. - Ami őt magát illeti, az öreg cseléd elmondta, hogy Germaine-nek hívják, boldogult ura után, aki Germain volt. Napszámot szokott vállalni, de szívesen elszegődne az új uraságokhoz. Fölfogadták, aztán kimentek a tanyára, amely egy kilométernyire feküdt.

Mikor a tanyaudvarra léptek, a bérlő, Gouy gazda, épen az egyik béresre ordítozott, míg felesége, zsámolyon kuporogva, egy pulykát szorongatott a lábai közt s lisztgalacsinokat diktált belé. A gazdának alacsony homloka volt, ravasz orra, lesunyított nézése és vaskos vállai. Az asszony, fehéresen szőke hajával, szeplőfoltos képével, a jámbor együgyűségnek olyan kifejezését mutatta, aminőt a templomok üvegfestményeinek póri alakjain láthatni.

A konyha gerendáíról kenderkötegek csüggtek alá. A magas kandallón három ócska puska sorakozott vízszintesen egymásfölé. Virágos mázastányérok lepték el a fal közepét elfoglaló edényesasztalt s a palack-zöld ablaküvegeken átszűrődő fény fakón csillant meg a bádog és vörösréz eszközökön.

A párisi jövevények körül akarták járni a birtokot, mivel eddigelé mindössze egyszer és csak nagyjából látták. Gouy gazda és felesége elkezdték a kalauzolást s közben nekieredt sopánkodásaik áradása.

Minden épület, kezdve a kocsiszíntől a pálinkafőző bódéig, tatarozásra szorult. A sajtkészítés céljaira új melléképület emelése volt szükséges, az ajtókra friss vasalások kívánkoztak, ismét föl kellett volna tölteni a talajt, mélyebbre ásatni a vízmedencét s új almafákkal ültetni be a három udvart.

Aztán a vetések állását vizsgálták meg; Gouy gazda mindent silánynak talált. A föld csak úgy eszi a trágyát, a fuvart nem lehet megfizetni; a kavics kiszedhetetlen, a gyom tönkreteszi a rétet; ez a sok becsmérlés leütötte Bouvard örömét, melyet az az érzés szerzett neki, hogy a saját földjén jár.

A mély-úton jöttek visszafelé a tanyáról, bükkfák sora alatt. Erről az oldalról homlokzatát mutatta feléjük a "kastély", a nagy főudvarra könyökölve.

Fehérre meszelt falai voltak, helyenként sárgára hagyott díszítményekkel. A kocsiállás a présházzal, a sütőkamra viszont a fásszínnel egy-egy alacsonyabb szárnyat alkotott. A konyhából egy kisebb szobába lépett az ember, aztán az előszoba következett, majd egy másik nagyobb szoba, végül a szalon. Az első emelet négy szobája folyosóra nyílt, mely az udvarra nézett. Egyiküket Pécuchet foglalta le, gyűjteményei számára; a legutolsót könyvtárnak szánták. Amint kinyitották a szekrényeket, régi, otthagyott könyvekre bukkantak, de még a címüket se igen olvasták el. Egyelőre a kert volt a legfontosabb.

Bouvard a gyertyán-sövényben egy gipszfigurát fedezett föl a lombok alatt. Hölgyet ábrázolt, aki két ujjával széttárja szoknyája szárnyait s térdeit meghajlítva, vállára hajló fejjel figyel, mintha meglepetéstől félne. - "Ah, pardon! csak sohse feszélyezze magát!" - s ez a tréfás mondás annyira mulattatta őket, hogy három hétig naponta hússzor is elismételgették.

A chavignolles-i polgárok kíváncsiak lettek rájuk: bebámészkodtak a léckerítésen. Bouvardék bedeszkázták a réseket. A lakósság méltatlankodott.

A napsütés ellen Bouvard turbán-formára csavart kendőt hordott, Pécuchet pedig a sipkáját; neki egy nagy kötője is volt, elől zsebbel, melyben fanyeső ollója, selyemkendője és burnótos szelencéje rengedeztek. Felgyűlt karokkal, egymás oldalán túrták a földet, gyomláltak, nyesegettek, mindenféle munkát szabtak ki magukra, a lehető leggyorsabban esve túl az étkezéseken; de a kávét a szőlősdombon szürcsölgették, hogy élvezhessék a kilátást.

Ha csigabiga került útjukba, óvatosan közelitették meg s szájukat félrehúzva úgy tapostak rá, mintha diót akarnának föltörni. Ásó nélkül világért se tettek volna egy lépést sem s a gilisztákat olyan erővel szelték ketté, hogy a szerszám vasa három hüvelyknyire is beleszaladt a földbe.

Hogy a hernyóktól megszabaduljanak, eszeveszett karóütésekkel püfölték a fákat.

Bouvard a pázsit közé bazsarózsát ültetett, meg paradicsomalmát, amelynek gyümölcsei majd kis csillárok módjára csüggjenek le a lugas rácsíveiről.

Pécuchet a konyha előtt nagy gödröt ásatott, amelyet három rekeszre különített, ahol különféle trágyakeverékeket akart előállítani, hogy belőlük egész csomó különös anyag gombázódjék ki, amelyek elrohadván, új talajjavító lehetőségeket adjanak, a végtelenségig variálódva, s elábrándozott a gödör szélén, maga előtt látva a jövőt: gyümölcsök hegyormait, virágok áradását, főzelékek lavináit. De az ágyasokhoz olyannyira szükséges lótrágyához nem tudott hozzájutni: a földmívelő nép nem adott el a magáéból, a korcsmárosok is visszautasították ajánlatait. Végre, eredménytelen próbálgatások után, Bouvard tiltakozásai ellenére, minden szemérmet félrevetve, arra szánta magát, hogy "sajátkezűleg kaparja össze a trágyát".

Éppen ezzel a művelettel volt elfoglalva, mikor egy szép napon Bordinné úrnő megszólította az országúton. Miután köszöntötte Pécuchet-t, barátja felől kérdezősködött. A hölgy fekete, kicsinységük ellenére is igen ragyogó szemei, valamint élénk arcszíne és határozott fellépése (melyet még hetyke bajuszka is koronázott), megriasztották Pécuchet-t. Alig egy-két szóval felelt s máris hátat fordított: oly udvariatlanság, amely Bouvard rosszallásával találkozott.