Copyright © B. J. Alexandra, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Koppányi Lilla

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bosznai Gábor

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Kiritori Kft.

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-34-5

SZEREPLŐK

THEODORE (THEO) BLOOM

Fiatal fiú a Középső Blokkból, aki csatlakozni kíván a Déli Kirendeltséghez.

AZ AZ EMBER

Titokzatos, névtelen illető egy komoly küldetéssel.

A DÉLI KIRENDELTSÉG

Az észak-amerikai kontinens három Kirendeltsége közül az egyik.

A MOORE CSALÁD

A Déli Kirendeltség alapítói és eredeti vezetői mintegy 110 évig, míg a Lounsburyknek át nem adták a hatalmat.

A LOUNSBURY CSALÁD

A Déli Kirendeltség jelenlegi vezetői.

LOUIS LOUNSBURY

A Déli Kirendeltség fiatal igazgatója.

RAPHAEL (RALPH) LOUNSBURY

Louis öccse, a Déli Kirendeltség másik igazgatója.

CATHERINE (CATHIE) LOUNSBURY

Louis és Ralph húga.

A JAPÁN KIRENDELTSÉGBŐL ÁTIGAZOLT TAGOK

KAMINARI HIBIYA /

Catherine vőlegénye.

HOSHIZUKI ROKUMO /

Hibiya személyi testőre és a Belső Körös osztagok kisegítője.

AZ ÖTÖS OSZTAG

BIANCA BROOKS

Az Ötös Osztag parancsnok asszonya.

ALEX SPARKS

Az Ötös Osztag parancsnokhelyettese, a harcos részleg vezetője.

ADAM STARLEY

Az Ötös Osztag katonája, az osztag egyik legjobbja.

DAISY MENDOSA

Az Ötös Osztag katonája, komoly és megbízható nő.

CHELSY BELL

Az Ötös Osztag katonája, cserfes és energikus lány.

ZACK WHITE

Az Ötös Osztag katonája, nehéz természetéről ismert.

MÁS BEOSZTOTTAK

KENNETH HAMMOND

Catherine gyerekkori barátja és személyi testőre.

MAYA PALMER

Catherine szobalánya és legjobb barátnője.

CHARLES HARRINGTON

Az Egyes Osztag vezetője.

MIRANDA CLARKS

Az Egyes Osztag tagja, a Déli Kirendeltség szóvivője.

CEDRIC CAMPBELL

A Tízes Osztag vezetője.

NILE HAMMOND

A Tizenkettes Osztag vezetője, Kenneth apja.

KARL HAMMOND

Kenneth bátyja, Louis és Ralph testőre.

1. FEJEZET

Az est már leszállt a Hontalan Sivatagra.

Ezzel a drámai hangzású, de amúgy sokak által roppant fantáziátlannak vélt névvel illették azt a sivatagot, amely pont középen szelte keresztül az egykori Egyesült Államokat. Kettőszázhatvan évvel ezelőtt, a Nagy Zavargások idején még nem létezett, de valahogy a semmiből megjelent, és elkezdett terjeszkedni. Túl régen és túl váratlanul történt ahhoz, hogy bárki emlékezhessen eredettörténetére. Ahogy azt sem tudja senki, mikor bukkant fel benne az a szörnyeteg, amely azóta is uralja a területet, és ellehetetleníti rajta a közlekedést.

A Hontalan Sivatagot emiatt tilos volt megközelíteni. A lény nélkül is veszélyes vállalkozásnak számított átkelni rajta, de a félelmetes szörnynek hála különösen erős eltökéltség kellett ahhoz, hogy valaki meg is valósítsa a szándékát. Az emberek őrültnek gondolták azokat, akik az akadályokra fittyet hányva mégis megpróbálkoztak vele.

Talán Theo is őrültnek számított, hisz pontosan azt csinálta, amit tilos volt: behatolt a sivatag területére. Táskával a hátán, egy kis műszert szorongatva téblábolt, meg-megsüppedve a homokban, de céltudatosan haladt előre… valahova. Pontosan ő sem tudta, hova megy, de nagyon határozottan tartott arra. Néha elesett. Szeme, szája, orra és persze a ruhája is teli volt homokkal, cipőjében már annyi összegyűlt, hogy könnyedén építhetett volna belőle egy kisebb várat, ha kirázza annak tartalmát.

Ahogy a homokszemcséket ropogtatta a fogai között, eszébe jutott kis terepjárója, amit nem olyan régen hagyott hátra. Valószínűleg a motor krepált be, vagy valami ilyesmi. Nem tudta, nem értett hozzá. A lényeg, hogy egyszer csak leállt, és nem ment tovább. Theónak gyorsan kellett döntenie, hogy értékes időt pazarolva, még a műszaki ismeretei híján is megpróbálja feltámasztani az autót, vagy gyalog folytatja az utat. Utóbbi mellett döntött. Nehéz szívvel hagyta hátra járművét, ami sokkal messzebb elhozta, mint remélte, de hamarabb lerobbant, mint ideális lett volna.

Theo lassan egy órája baktatott. Lába kezdett fáradni, a homok rendesen megdolgoztatta az izmait, de nem mert megállni, nehogy a szörny kihasználja a helyzetet, és lecsapjon rá. A biztonság kedvéért folyamatosan ellenőrizte a környezetét, nem készül-e feltűnni az az ocsmányság, de egyelőre nem látta sehol.

Újabb húsz perc séta után azonban már nem bírta, muszáj volt picit leülnie. Levetette magáról a táskáját, és minden figyelmét a nála lévő műszerre összpontosította.

– Még mindig nagyon messze vagyok! – sóhajtotta letörten.

A kis, hordozható GPS-be elvileg pontosan betáplálták, hol lesz a találkozó a Kirendeltség tagjaival, de nem úgy tűnt, hogy várnák őt. Pedig direkt többször is leellenőriztette a helyszín koordinátáit a kapcsolattartásért felelős hölggyel, és a Déli Kirendeltség egyik titkárnőjével is beszélt, aki közölte vele, hogy szeretettel várják az interjúra. Tehát számítanak rá, de mégis hol? Nehezen talált elfogadható magyarázatot arra, miért pont egy ilyen elhagyatott, veszélyes helyre hívták őt és a többi leendő kadétot a felvételi vizsgára. Talán az állóképességtesztet itt végeztetik el.

Az évfolyamából mások is menni akartak a Déli Kirendeltséghez, mégsem találkozott senkivel idefelé. Talán sokkal korábban elindultak, mint ő. Jobban belegondolva az is furcsa volt, hogy az iskola még a szállításukról se gondoskodott. Miféle felelőtlen elvárás tőlük, hogy a kadétok teljesen egyedül vágjanak neki egy ilyen útnak? Vagy ez is a teszt része? Megnézik, kik élik túl a sivatagban, és akik a végén is megmaradnak, azok jutnak be a társasághoz? Ha igen, akkor elég morbid módon rostálják ki az újoncokat, gondolta Theo. Ha pedig nem, akkor a híres-neves Kaliforniai Kadétképző Központ elszégyellhette magát a szakszerűtlen és nevetséges szervezése miatt.

Theo letette a GPS-t, és a tenyerébe temette az arcát. Utálta magát, amiért ilyen felelőtlenül vágott bele az útba és nem érdeklődött alaposabban körbe, hova kell mennie. Csak örült, hogy végre mehet tovább, hogy minél hamarabb a feladata végére érjen. Végül a sietsége válik a vesztévé. Azt hitte, a határnál ellenőriztetni fogják, majd úgy kísérik el a találkahelyre, ehhez képest gond nélkül beautózott a sivatagba, és senki sem állította meg. Még a területet pásztázó helikoptereket sem látta sehol, pedig a sokadik óra autózás után már szinte hangosan könyörgött, hogy valaki vegye már észre és jól feddje meg a tilalom megsértéséért. Családja egyik kedvenc anekdotája arról szólt, mikor a nagyapja első randijukon a Hontalan Sivatagba akarta vinni a nagyanyját, de fél kilométer után visszafordították, majd letartóztatták őket. Theóval ez nem történt meg. Ő csak ment, vakon követve a GPS koordinátáit. Amennyire félt a szörnytől, annyira nem engedhette meg, hogy lemaradjon az interjúról.

Maga mellé húzta a táskáját, és előkereste belőle az egyik vízzel teli palackot. A vízen és három szendvicsen kívül csak az iratai voltak nála, minden mást a kocsiban kellett hagynia. Több minden úgysem fért volna bele a kis hátizsákba, melyet sikerült úgy megtömnie, hogy néha arra gondolt, egyszerűbb lenne háttal mennie, mint a rákoknak. A táska akkor legalább előrefelé húzná őt, nem visszafelé.

Nagyokat kortyolt a palackból. Már borzasztó szomjas volt, de hamar megbánta mohóságát. A szája zegzugaiban megbújt homokszemcséket sikeresen a torkába öblítette a vízzel, amitől rögtön köhögni és fuldokolni kezdett. Mikor végre levegőhöz jutott, egy hatalmasat káromkodott, csakhogy kieressze a haragját.

Egyszer csak apró morajlást érzett a föld alól. Theo rögvest felkapta a tekintetét, és körbepásztázta a környéket. Nem kellett sokat nézelődnie, szinte azonnal meglátta a szörnyet, több méter mélyen a homok alatt.

Rémülten pattant fel, és rohanni kezdett az ellenkező irányba. Nem mert hátranézni, hogy leellenőrizze, követi-e a szörny, de hamarosan magától is megkapta a választ. A homok a lába körül egyszer csak egyre gyűlni és gyűlni kezdett, felemelve őt a magasba. A szörny haladt el alatta, az okozta ezt a különös homokhullámot, amitől Theo úgy érezte, mintha szörfözne, csak épp deszka nélkül.

Két hatalmas csápszerűség tört elő ekkor a felszín alól, amelyek egyenesen Theo felé nyúltak. Elvesztette az egyensúlyát, és lebucskázott a szörny által kialakított homokdomb oldalán, így az elvétette a csapást. Theónak ideje sem akadt felfogni, mekkora szerencséje volt. Nem mintha ennyivel megúszta volna. A szörnynek nem csupán kettő, hanem majd egy tucat csáp állt a rendelkezésére, és mindegyiket mozgósította, hogy elkapja a dombról még mindig tehetetlenül lebukfencező Theót.

A szörny folyamatosan elvétette a csapásokat, de minden sikertelen próbálkozással egyre jobban be tudta tájolni a prédája hollétét. A legutolsó támadás már nagyon közel csapott le Theóhoz, éppen akkor, amikor a fiú leért a mesterségesen megemelt homokdomb aljára. A következő biztos halálos lesz, futott át az agyán a gondolat. Teste megdermedt; magatehetetlenül, kitágult pupillákkal bámulta a hozzá rohamos tempóban közeledő nyúlványt.

Hirtelen robbanás hallatszott, majd az eget pár pillanatra vöröses lángok világították meg. Theo ámulva nézte a jelenetet. Nem volt egyedül. Valaki meglőtte, vagy inkább megpróbálta felrobbantani a szörnyet, de a támadás valószínűleg csak arra volt elég, hogy megsértse a homokból kikandikáló csápokat. A lény túl nagy volt, holmi kis tűzijátékkal nem lehetett súlyos károkat okozni neki. Azt viszont sikerült elérnie, hogy a szörny visszavonulót fújjon. A támadások abbamaradtak, és a föld sem mozgott többé. Legalábbis egyelőre.

Theo részben a sokk, részben az ámultság hatására kővé dermedve ült a homokban. Nem akarta elhinni, hogy megmenekült. Egy halk puffanás a bal oldalán kizökkentette álmélkodásából. Egy fél lábára térdelő, fekete ruhás alakot pillantott meg, kezében valamilyen puskaszerűséggel.

Az idegen megérezte, hogy nincs egyedül, és Theóra nézett. Fejét teljesen eltakarta egy maszk és egy síszemüvegre hasonlító szerkezet, de Theo biztos volt benne, hogy a teljes tanácstalanság ülhetett ki megmentője arcára. Elvégre civileknek semmi keresnivalójuk nem akadt a sivatagban az éjszaka közepén, pláne nem ebben. A fekete ruhás illető lefejtette magáról a maszkot, szemüvegét pedig feltolta a homlokára, hogy saját szemével is megnézhesse magának Theót.

– Te meg hogy kerülsz ide? – kérdezte.

Kellemes, mélyen búgó hangja volt, beszédéből kihallható enyhe akcentusa arról árulkodott, hogy nem idevalósi.

– Theodore Bloom vagyok! A Déli Kirendeltséghez jöttem! – hadarta.

Számtalanszor begyakorolta, hogyan fog bemutatkozni az interjún, de az elmélet gyakorlatba való átültetése nem ment zökkenőmentesen. Leblokkolt, és csak hebegett. Ráadásul rájött, hogy lényegében nem válaszolt a kérdésre, szóval még egyszer nekifutott.

– Engem ide küldtek! – nyögte Theo.

– Küldtek? – értetlenkedett a megmentője.

– Igen. A Kaliforniai Kiképzőiskolából… izé, a Kadétképző Központból.

Ez megint nem úgy sikerült, ahogy Theo akarta volna. Mély levegőt vett, és még egyszer elölről bele akart vágni a mondandójába, de a homok megint mozogni kezdett alattuk. A szörny visszatért.

A fekete ruhás fiú semmi jelét nem mutatta az aggodalomnak. Fölkapta Theót, és futni kezdett vele, de pár lépés után hirtelen elrugaszkodott a földtől, amitől a levegőbe emelkedtek. Egy jetpack volt a hátára erősítve, méghozzá a legmodernebb típusú. Theo sejtette, hogy a fiú a Déli Kirendeltséghez tartozik, de ezzel bizonyossá vált, mert csak ők rendelkeztek ilyen felszereléssel. Theo megkönnyebbült sóhajt eresztett ki. Nagy kerülővel, de valamilyen úton-módon mégis sikerült találkoznia a Kirendeltség egyik tagjával, és még a szörny elől is megmenekült. A csillagok állása mégsem volt olyan kedvezőtlen számára az éjjel.

Túl korán örült. Társával fokozatosan süllyedni kezdtek. Amíg a levegőben voltak, a szörny nem tudta, hova mérje a következő csapását, viszont ha visszakerülnek a földre, újra kiszolgáltatottak lesznek.

– Nem bír el mindkettőnket a rakéta huzamosabb ideig – magyarázta a fiú, mintha csak megérezte volna, hogy Theo szívesen rákérdezne a süllyedésük okára.

– Akkor most mi lesz?

– Hát, az egyik lehetőség, hogy téged ledoblak, én meg megyek tovább.

– Ez a terv nem tetszik…

– Gondoltam. Szóval így nincs más, néha le kell szállnom, hogy nekifutásból lendületet tudjak venni.

– Ez már jobban tetszik! – vágta rá zakatoló szívvel Theo. – Most leszállhatunk! Még messze van.

Azzal pedig földet is értek. A fiú ledobta Theót és a fegyverét, majd megmozgatta karjait, melyek már teljesen elmacskásodtak.

– Honnan tudod, hogy messze van? – kérdezte aztán Theót, aki homokot köpködve próbált feltápászkodni a földről. – Az a dög mélyen a felszín alatt bujkál. Innen lehetetlenség ezt megállapítani.

– Az igazság az, hogy…

– Mindegy, előbb inkább jelentem, hogy itt vagy. Majd a főnökasszonynak beszámolsz a részletekről.

A fiú visszahúzta a szemére a síszemüvegre hasonlító műszert, amihez fülhallgató és mikrofon is csatlakozott. Megnyomott rajta egy gombot, és szinte egyből vagy tíz ember kezdett el azon keresztül kórusban ordítani, olyan hangosan, hogy még Theo is hallotta őket.

– Megbomlott a formáció!

– Még mindig nincs mozgás. Most akkor sikerült, vagy nem?

– Hova lett a dög?

– Inkább hova lett Rokumo?

– Az a seggfej megint kikapcsolta a fülesét!

– Rokumo, azonnal jelentést!

– Add fel főnök, nincs vonalban! Már ötvenedszerre hívod!

– Azt mondtam, jelentést!

– Nyugalom, nyugalom, itt vagyok! – szólt bele a mikrofonba a fekete ruhás fiú. Ő lehetett Rokumo. – A főnök asszonnyal kell beszélnem.

– Még van pofád? – hallatszott a kérdés egy sráctól, de szinte rögtön lepisszegte egy idősebbnek tűnő férfi.

Végre elcsendesült a vonal. Csupán egy nő hangját hallotta, akivel valószínűleg Rokumo beszélni akart.

– Találtam egy civilt – mondta tömören.

– Hogy micsoda? – jött a kérdés némi szünet után a nőtől. – Mit keres ott egy civil?

– Nem tudom, valami olyasmit magyarázott, hogy abból a kaliforniai iskolából jött, és minket keres.

– Theodore Bloom vagyok! – csipogott közbe Theo, hátha névről tudni fogják, ki ő.

– Azt mondja…

– Igen, hallottam! – szakította félbe a nő. – Azonnal hozza ide a hajóra! Megnézhetjük magunkat, ha ez az akció civil életet követel.

A nő alig fejezte be a mondatát, Rokumo azonnal kikapcsolta a fülesét. Theo a hallottakból gyorsan leszűrte, hogy a Kirendeltség egyáltalán nem várta sem őt, sem az évfolyamtársait. Rokumo a hátára kapta a fegyverét, majd Theóhoz lépett.

– Hallottad. Mennünk kell!

– Igen, siessünk! Az a szörny mindjárt itt van!

Nem úgy tűnt, hogy Rokumo hinne neki, de azért gyorsan fölkapta Theót, aki egyre idegesebben sürgette őt.

– Úristen, mindjárt itt van! – visította.

– Nyugi már! Nem érzem, hogy mozogna a föld!

– Jobbról fog támadni. Vagyis balról. Neked balról!

És abban a pillanatban valóban robbanásszerűen kitört a föld alól a lény egyik csápja. Rokumo még éppen időben rugaszkodott el ahhoz, hogy a csáp ne érje el a lábát és rátekeredve ne tudja lehúzni a mélybe. Az előbb sokkal magasabbra ki tudott nyúlni, de most egy méternél nem ért följebb a felszíntől.

– Ez elég para volt! – kiáltotta el magát Rokumo. – Nem éreztem, hogy jönne.

– Mert nagyon mélyen van a homokban – magyarázta Theo. – Sokkal mélyebben, mint mikor először támadt, azért nem éreztük a közeledtét.

– Akkor a csápjával is biztos azért nem tudott annyira utánunk nyúlni. Jól van, ezek szerint tényleg tudod, merre jár ez a dög. Irányíts!

Még végrehajtottak pár földre szállást, majd azonnal repültek is tovább. Theo végig figyelte a szörny mozgását. Úgy tűnt, a módszerükkel a szörny nem tudta bemérni, hol vannak és hol fognak landolni. Fokozatosan lemaradt tőlük.

Nemsokára fényforrások tűntek fel a távolban. A fények egy repülőgéphez tartoztak, mely egy helyben lebegett a magasban. Theo majdnem elkiáltotta magát ámulatában, ahogy meglátta a monumentális gépcsodát. Ez nem lehetett más, csak a Kolibri, a Déli Kirendeltség egyik leghíresebb repülőhajója. Nevét természetesen nem a méretéről, hanem a képességéről kapta, mellyel huzamosabb ideig tudott egy helyben lebegni. Ideális volt olyan bevetésekhez, ahol nem érinthették a földet, például a sivatagi szörnyhöz hasonló máslények vagy nyomásérzékeny bombák miatt.

A Hontalan Sivatag szörnyetegének problémája olyan régóta vitatéma, hogy még Theo nagyapja is sokat mesélt arról, mennyi rémtörténetet hallott a lényről az ő nagyapjától. Tehát a szörny generációk óta a sivatagban élt. Vagy a szörnynek több generációja is élt a sivatagban? Rengeteg vita és vizsgálat folyt, teóriák születtek, de pontos válasszal senki se tudott szolgálni, csak még több kérdéssel. Jelenleg egyetlen egyed uralta az egész sivatagot. A másik dolog, amit tudtak róla, hogy a szörny képes kilométerekről megérezni a legkisebb nyomást is a homok felszínén. Akár egy tollpihe hullott vagy egy felnőtt ember lépett a homokra, ha a szörny a közelben volt, azonnal lecsapott rá. Ezért volt tilos ide bemerészkedni.

Theo nagyot nyelt. Elképedt saját vakmerőségén, hogy ennek tudatában képes volt nekimenni a sivatagnak. Azt hitte, ha tudja, merre van a szörny, az elég védelmet ad majd, és a Kirendeltség tagjai úgyis gyorsan felveszik őt, de vészesen elszámította magát.

A Kolibri aljából hosszú létra ereszkedett le épp olyan mélyen, hogy a kirendeltségi tagok elérjék, a szörny viszont ne. A létra alján kis palánk helyezkedett el, Theo és Rokumo azon álltak meg, és vártak addig, míg kinyitották nekik a létra másik végén az ajtót, aztán felmásztak.

Theo meglepetésére, mikor felértek, senki sem várta őket. Egy kisebb méretű hangárba érkeztek, ami kongott az ürességtől. Nem tudott sokáig nézelődni, mert Rokumo megragadta a karjánál, és átvezette egy másik helyiségbe.

A szobába érve Rokumo végighúzta a kezét a falon, ami tolóajtó módjára kettévált, majd különböző fegyverek és egyéb segédeszközök váltak láthatóvá mögötte. Bepakolta a holmijait, köztük a jetpacket és a fegyvereket, majd lekapott egy bilincset, és rárakta Theo csuklójára.

– Ezt most miért? – kérdezte kétségbeesetten Theo.

– Óvintézkedés. Nem hozhatunk fel ide senkit, akinek nem ismerjük a személyazonosságát. Lehet, hogy kém vagy, vagy mániákus gyilkos, vagy egyéb ilyen izé. Nem is tudom… porszívóügynök? Azokat nem szeretik, ugye?

– Pedig ennyi homokhoz elkél egy jó porszívó, nem? – próbált viccelődni Theo, de szinte azonnal megbánta, hogy kinyitotta a száját.

Meglepetésére Rokumo elmosolyodott. Valószínűleg inkább Theón mulatott, semmint a rossz viccén, de legalább fesztelenebbé vált a hangulat.

Most volt először alkalmuk arra, hogy mindketten megnézzék maguknak a másikat. Rokumo jóképű, húszas évei elején járó, ázsiai származású fiú volt. Enyhe akcentusából ítélve biztos nem Amerikában született és nevelkedett. Fekete, csapzott haját kontyba fogta, mely félig kiengedett már, szabadon eresztve pár kósza hajtincset. A frufruja olyan hosszú volt, hogy könnyedén a füle mögé tudta seperni. Szépen ívelt mandula szemeiben eltérő színben pompáztak íriszei: egyik barna volt, a másik kék.

– Tudom, elképesztően szívdöglesztő vagyok, de azért mennünk kéne – mondta széles műmosollyal az arcán.

Rokumo elmondta, hogy az irányítóterembe kell menniük, ott várja őket a parancsnok asszony. Számtalan ajtón mentek keresztül, mire végre elérték a célállomásukat. Rajtuk kívül még heten tartózkodtak a teremben. Két lány és egy fiú csoportosult az ajtótól nem messze. Ugyanolyan felszerelésük volt, mint Rokumónak. Tőlük távolabb, nagy irányítópultok és számítógépek mögött, hasonló felállásban két lány és egy fiú ült. A navigációért és a hajó irányításáért felelhettek.

Végül az utolsó személy egy magas, szőke hajú nő volt. Háttal állt nekik, és a navigátorok körül sürgölődött, de mikor észrevette Rokumót, azonnal ráirányította a figyelmét.

– Megtudhatnám, mi ütött magába? – kérdezte szigorúan, de nem kiabálva Rokumótól. – Hogy kikapcsolta a kommunikátorát, már fel se rovom, mert megszokhattuk magától, de miért hagyta ott a csapatot? Nem érzi a helyzetünk súlyosságát?

– Sajnálom – mondta Rokumo, de érezni lehetett a hangjából, hogy kicsit se sajnálja. – Szóval ő az eltévedt civilünk.

Ahogy ezt mondta, kicsit hátba verte Theót. A meglepetés hatására a fiú akaratlanul is előrébb lépett párat, ijesztően közel kerülve a nőhöz. A nő fáradtan sóhajtott, mint aki jobbnak látta feladni a vitát Rokumóval. Inkább Theónak szentelte a figyelmét.

– Bianca Brooks vagyok, az Ötös Osztag parancsnoka – mondta, és kezet nyújtott.

– Theodore Bloom – vágta rá Theo, sokkal magabiztosabban, mint korábban, és határozottan kezet rázott Biancával.

A csuklóján még mindig ott volt a bilincs, így elég nevetségesen nézhettek ki kézfogás közben, de nem zavartatták magukat.

– Utánaérdeklődtem pár dolognak magával kapcsolatban. A központ szerint valóban van, vagyis inkább volt egy Theodore Bloom nevű jelentkezőnk, csakhogy az illető nem jelent meg a meghallgatáson.

– Tessék? De hisz itt vagyok!

– Valóban, csak nem tudjuk, miért. A központba kellett volna mennie, mivel ott tartjuk az interjúkat a felvételizőinknek… ahogy mindig is. Nem tudta?

– De, tudtam, de…

– Akkor mit keres itt? Ezt minden jelentkezőnek tudnia kellene. Hogy akar a Kirendeltségünkhöz tartozni, ha ennyit se tud?

– Ha szabad közbeszólnom, engem kifejezetten ide küldtek. Nekem is furcsa volt, direkt utánakérdeztem többször is, hogy nincs-e valami tévedés, de az ügyintéző kisasszony váltig állította, hogy különleges esetekben máshol tartják az interjúkat. Ő adta meg a koordinátákat, hogy hol lesz a holnapi meghallgatás, és azok ide vezettek.

– Csakhogy a meghallgatások ma voltak, és nem itt. Lemaradt róluk.

Theo leforrázva érezte magát. Fagyos csend támadt a teremben, csak a műszerek kattogása hallatszott.

A terem ajtaja hirtelen újra kinyílt, és vagy egy tucat ember özönlött be rajta. Mindannyian úgy öltözködtek, mint Rokumo és a másik három tag. Az egyikük, egy nagyon sápadt arcú, vékony fiú dühösen előrefurakodott, és egyenesen Rokumóhoz ment.

– Te hülye pöcs! Elegem van belőled!

– Zack, nyugi!

A dühös fiút – akit ezek szerint Zacknek hívtak – egy magas, fekete férfi próbálta leállítani, de végül nem kellett megerőltetnie magát. Amilyen határozottan indult meg Zack Rokumo felé, a közelébe érve csak dühösen toporzékolt, és az ökleit rázta.

– Tessék? Sajnálom, nem érteni nyelv! – gügyögte borzalmas, megjátszott akcentussal Rokumo. – Nem tudni bunkó nyelvjárást.

Zack fehér arca egyből paprikavörös lett, és úgy látszott, ezúttal tényleg nekimegy Rokumónak, de a fekete férfi megragadta Zacket a vállánál, és elhúzta a fiút.

– Ha elzárást akartok, akkor folytathatjátok, de amúgy kuss, világos? – parancsolt rájuk szigorúan.

Mindketten elhallgattak. Zack azért egy undorral teli pillantást vetett még Rokumóra, bár ellenfele arra se méltatta, hogy figyeljen rá, ezzel is még jobban felhúzva a fiút.

– Jelentést kérek, Alex! – utasította a két kiskakast szétszedő férfit Bianca. – Akkora volt a hangzavar és a káosz, hogy alig értettem, mi történik.

– Hát – vakargatta a tarkóját Alex –, szívesen jelentenék, de nagyon nincs mit. Kudarc. Akárcsak a korábbi négy alkalom. Elszúrtuk az időzítést, a rakétákat se sikerült jól elhelyeznünk. De jó hír, hogy talán megsebeztük.

– Az sajnos kevés. Megölnünk kell, nem horzsolásokat szerezni neki!

Alex széttárta a karját.

A sivatagi szörny nem csupán tökéletesen érzékelte, ha valami nyomást gyakorolt a homok felszínére, de cserébe nem lehetett műszerekkel bemérni a helyzetét. Valahogy képes volt zavarni a radarokat, így a vadászata olyan volt, mintha az ember csukott szemmel próbálna kacsára lőni.

A Déli Kirendeltségnek volt egy elméleti módszere a szörny elpusztítására, de gyakorlatban nem működött olyan tökéletesen. Nagy kört alkotva rakétákat lőnek bele a homokba, melyek két célt szolgálnának: az egyik esetben – remélve, hogy sikerült a szörnyet nagyjából körbeállniuk a felszínen – a rakéták eltalálják, vagy meg is ölik. Ha ez nem válna be, akkor másik lehetőségként a fegyverek hatására, más menekülőutat nem lelve a szörny a felszín irányában felássa magát, úgy pedig könnyen le tudják lőni a Kolibri ágyújával. Csak ehhez tudniuk kell, hogy hol a szörny. És azt is, hogy elzárták-e minden menekülési úttól. Egyáltalán hol fog felbukkanni? Eme információk nélkül csak a semmibe lődöztek. Igazi türelemjáték volt.

– Amúgy ez a dög rendesen meglepett minket – folytatta Alex. – Egyszer csak kitört azokkal a csáp izékkel, mindenkit elsodort, tiszta pánikhangulat lett. Azt hittem, nekünk annyi, de végül elkotródott valamiért. Ez a dinka meg a dög után ment.

Itt a fejével Rokumo felé biccentett.

– A szörny nem húzódott vissza a mélybe, szóval gondoltam, így el tudom kapni – magyarázkodott bosszantóan nyugodt hangon.

– Egy szem puskával? Ugye tudod, hogy az csak önvédelemként van nálunk, és így se garancia a túlélés?

– Tudom. És így kiengednek minket terepre. Bravó!

Zack felhorkant, és Bianca se tudta grimaszát palástolni a kritika hallatán. Megőrizte a hidegvérét, és inkább újra Alexhez fordult.

– Amíg vannak rakétáink, próbálkoznunk kell! Mindenki fújja ki magát! Ha vannak sérültek, menjenek az orvosiba. Tíz perc múlva újabb próba.

– Igenis! Amúgy ki a kölyök?

Hirtelen minden szem Theóra szegeződött. Látszott Alexen, hogy nagyon furdalja az oldalát a kíváncsiság. Korábban többször is véletlenül Theóra tévedt a tekintete, de addig nem akart vele foglalkozni, míg a jelentés tartott. Várta a megfelelő alkalmat, hogy rákérdezzen, és most, hogy eljött, az egész csapat hirtelen úgy tett, mintha csak akkor tudatosult volna bennük Theo jelenléte. Pedig őket is foglalkoztatta az új jövevény.

Bianca kelletlenül összefoglalta az eseményeket. Nem akart értékes időt vesztegetni, de tudta, addig nem fog a csapat megnyugodni, míg nem tisztáz mindent.

– Várjunk! Akkor lehet, hogy tőle zizzent be a szörny? – gondolkodott hangosan Alex. Theo ettől újra összerezzent. – A korábbi próbáknál mindig igyekezett elbújni, de az utolsónál végig a felszín közelében maradt, mintha le akarna csapni valamire. Lehet, hogy meg sem sérült?

– Szóval, e miatt a hülye gyerek miatt szúrtuk el megint? – vágott közbe Zack.

Theót kezdte idegesíteni, hogy a srác minden alkalmat megragad, hogy valakibe beleköthessen. Ugyan ez a beszólás nem Rokumónak volt címezve, a fiú így is úgy forgatta a szemét, mintha azok bármelyik pillanatban kieshetnének a helyükből. Theo elfojtott egy mosolyt. Aztán a tekintetük egyszer csak találkozott.

– Mi az? – kérdezte Theo.

– Ja, semmi, csak azt hittem, kommentálni fogod, hogy végül is megsérült-e a dög, vagy sem. Elvileg te tudod, nem?

A beszélgetés megütötte Bianca fülét. Azonnal elhallgattatta a többieket, és hozzájuk fordult.

– Hogy érti ezt? Miért kellene tudnia, hogy megsérült a máslény?

– A srác azt állítja, hogy látja a szörnyet a homok alatt – mondta Rokumo megvonva a vállát, mintha Theo képessége a világ legtermészetesebb dolga lenne.

Rövid időn belül másodszorra került a tekintetek kereszttüzébe Theo, és ezúttal még kellemetlenebb volt, mint előtte. Érezte, hogy a szája belül teljesen kiszárad, hátán pedig hatalmas izzadságcseppek gurulnak végig, enyhén átáztatva a pólóját.

– Nem… nem vagyok benne biztos, hogy ezt itt mindenki előtt elmondhatom. Hacsak a parancsnok asszonynak mondanám el…

Bianca fenyegetően közelebb lépett. Majdnem rákiabált Theóra, hogy ne rabolja az idejüket, de megfékezte magát. Aztán egyszer csak összeállt a kép, és megértette a fiú vonakodását.

– Maga Áldott?

Theo először a fejét illegette, majd végül bólintott egyet. Egyszerűbb volt így, mint hogy magyarázkodásba kezdjen. A többiek hitetlenkedve felmordultak, Rokumo pedig olyan arcot vágott, mintha azt mondta volna: „Ó, így már minden világos.”

Bianca gyanakodva méregette Theót. Hihetetlennek tűnt, hogy a semmiből megjelent egy Áldott, akinek a képessége pont kapóra jött nekik, ráadásul még önként jelentkezik szolgálatra náluk. Rokumo mintha csak a gondolataiban olvasott volna, egyedüliként adott hangot a kétkedésnek.

– Nem túl szép egy kicsit ez ahhoz, hogy igaz legyen? Kíváncsi vagyok, mi lehet a csavar a sztoriban.

Theo sértődötten kapta a fiúra a tekintetét. Nem ismerték egymást régóta, mégis úgy érezte, hogy valamiféle bajtársiasság kezd kialakulni közöttük, de ha máshogy nem is, Zack a piszkálódásával sorstársakká tette őket. Erre most kapott tőle egy kést a hátába.

– Ami azt illeti, engem érdekelne a legjobban az a bizonyos csavar, mert én legalább annyira nem értem, hogy keveredtem ide, mint maguk! De nem vagyok kém, és tényleg tudok segíteni!

– Hogyan? A varázsszemeiddel körbenézel, és ráböksz egy helyre, hogy ott a szörny? – gúnyolódott Zack.

– Pontosan! – vágta rá izgatottan Theo. – A képességemmel bármilyen anyagon keresztül tudok nézni, így a hajón és a homokon is. Be tudom tájolni, hol van a szörny, és milyen mélyen.

A katonák ismét összesúgtak. Voltak, akik kapva kaptak volna az ajánlaton, míg mások még szkeptikusabbá váltak. A végső döntés súlya azonban Bianca vállán nyugodott, mely ennél nehezebb nem is lehetett volna.

Egyik oldalról ott kecsegtetett a győzelem esélye. A vesztesek nyugalmával engedték el őket a küldetésre; mekkora dicsőség lenne, ha végül a legyőzött szörny tetemével a hátukon mehetnének haza! Nem beszélve arról, hogy időt és lőszert takarítanának meg. Másfelől azonban mennyire lehet kétségbeesett és óvatlan az az ember, aki a rangját és hírnevét kockáztatva átadja egy gyanús civilnek az irányítást egy ilyen fontos akció során?

Theo érezte, hogy most nem futamodhat meg. Csak egy kicsi lökés kell, és Bianca hajlik az együttműködésre. Nem tudta abban a pillanatban megmagyarázni, miért akart annyira segíteni. Ez tűnt a legbiztosabb módszernek ahhoz, hogy a társaság bizalmát elnyerje, és bebizonyítsa ártatlanságát. Nem hagyhatta magát kidobatni vagy megöletni. Túl messzire jutott már el, túl sok időt és energiát fektetett ebbe a küldetésbe.

Lehunyta a szemét, és koncentrált. Megpróbált egyenletesen lélegezni. Be, majd ki. Szépen lassan. Ki kellett zárnia a külső zajokat, és csak azokra a homályos képekre összpontosítania, amiket most maga előtt látott a sötétségben. A képek végre elkezdtek élesedni, emberi alakokat vettek fel, és Theo kezdte felismerni bennük a körülötte álló személyeket. Aztán jött az az ismerős, mélyen gyűlölt, égető érzés a szemében, amihez még mindig nem tudott hozzászokni, de már megtanulta elviselni. Ekkor kinyitotta a szemét, és mindent látott. Minden aranyszínű fényárban úszott, csillagkavalkád vette körül olyan sűrűn, minta ködben állt volna. Mikor Theo évekkel ezelőtt először látta a Mindenséget, halálra rémült, és majd beleőrült abba az információmennyiségbe, ami akkor elárasztotta az elméjét. Azóta megtanulta rétegeire lebontani a Mindenséget, és kiszűrni azt, amire valóban szüksége van.

Az aranyszínű, csillámos köd lassan feloszlott, és Theo hamarosan már csak a hajó s a körülötte levő emberek körvonalát látta, a távolban pedig ott, a mélységben a szörnyet.

– Észak felé ment – mondta, miközben látszólag megbabonázva a semmibe bámult. – Nincs messze, könnyen utolérhetjük.

– Te jó ég, a szemed! – nyögte Alex.

Nem csak őt rémítette meg Theo látványa. Többen is, akik látták, felszisszentek vagy mérsékelten szörnyülködtek. A fiú teljes szemgolyója befeketedett, olyan hatást keltve, mintha szemgödrei üresen tátonganának. Csak a feketeségben fel-feltűnő arany és ezüstös csillogások utaltak arra, hogy élet lehet még a tekintetében. Félelmetes, mégis gyönyörű látványt nyújtott, mintha az éjszakai égbolt költözött volna a szemébe.

Bianca továbbra se mondott semmit, de valami határozottan megváltozott rajta. Összenéztek Alexszel.

– Tegyük fel, hogy hiszünk neki. Onnan hogyan tovább?

– Ha igazat beszél, az csak jó nekünk. Akkor nem kell a csapatnak a rakétákkal szórakoznia, mert innen is kilőhetjük a dögöt az ágyúkkal.

– Ha igazat beszél!

A két vezető ezután szótlanul meredt egymásra. Tekintetükkel egy néma nyelven kommunikáltak, amit csak ők értettek. Pár idegtépő másodperc után Bianca megszólalt.

– Starley! Mendosa! – hívására egy magas, barna hajú fiatalember és egy sötétebb bőrű hölgy került elő a katonák sorából. – Maguk jöjjenek velem! A többiek pedig maradjanak itt készenlétben a további parancsokra várva.

Mindenki engedelmesen félrehúzódott, hogy helyet hagyjanak nekik. Bianca ment elöl, közvetlenül mögötte az imént szólított két katona, utánuk Theo, akit Alex tessékelt finoman előre.

Útjuk egy liftbe vezetett, mellyel a hajó egy alsóbb szintjére süllyedtek. Utána a liftet elhagyva már nem kellett sokat menniük, és elérték a célállomásukat.

– Ez itt az egyik ágyúterem – mondta Bianca.

A helyiség nem volt se túl nagy, se túl kicsi. Szinte az egész terem átlátszó üvegből állt, még a padló is. Rémisztő látványt nyújtott, hisz az ember úgy érezhette magát, mintha a semmiben állna. Viszont ágyúteremként, ahonnan az ellenfelet kellett lelőni, szükség volt efféle megoldásra, másképp nem láthatták, hova kell lőniük.

A terem közepén egy pilótaüléshez hasonló szék helyezkedett el két botkormánnyal. Alex odavezette Theót, míg Bianca elküldte az őket kísérő Starley-t és Mendosát.

– Maguk menjenek a másik két ágyúhoz! Megadom a koordinátákat, ha megvan a máslény helye.

Ahogy azok ketten elmentek, Bianca ismét Theóhoz fordult. Levette róla a bilincset, majd parancsba adta, hogy keresse meg a szörnyet és irányítsa oda a Kolibrit. Theo remegő lábakkal, nagyokat nyelve tett pár lépést előre. Az átlátszó padlótól teljesen kiverte a víz. Óvatosan araszolgatott előre, próbált inkább a szörny megtalálására koncentrálni, nem pedig arra, hogy melyik mozdulata után fog beszakadni alattuk az üvegpadló.

A szörny szerencsére nem menekült messzire, még Theo látótávolságán belül volt, hamar bemérték. Az ágyúteremből Bianca folyamatosan tájékoztatta a navigátorokat az irányról, amit Theo a Szeme segítségével próbált meghatározni. Mikor közvetlenül a szörny fölött voltak, és a Kolibri felvette a lény haladási sebességét, Bianca a terem közepén álló pilótaüléshez vezette Theót.

– Üljek bele? – kérdezte zavartan.

– Úgyse tudja elsütni az ágyúkat – mondta Bianca.

Az ülés előtt egy irányítópanel helyezkedett el, mely azonnal működésbe lépett, ahogy Bianca hozzáért. Ennek hatására láncreakcióként az egész terem életre kelt.

– Csak azt akarom, hogy pozícionálja be az ágyúkat – folytatta a nő. – A Kolibri összes elektronikai eszköze és kézifegyvere hang-, illetve ujjlenyomat-felismerő rendszerrel rendelkezik. Csak akkor lépnek működésbe, ha olyan ember használja, akinek engedélye van rá a rendszerünk szerint.

– Azaz megpróbálhatod elsütni az ágyúkat, de nem fog történni semmi – egyszerűsítette le a hallottakat Alex. – A te ujjlenyomatod nincs benne a rendszerben, így tőled mindent blokkol a kicsike.

Theo így már bátrabban nyúlt a két botkormányhoz. Szerencsére a Kadétképzőn részt vett néhány fakultatív repülés- és géptanórán, melyeknek most hasznát vette. A Kolibri ágyúinak irányítása kicsit másabb volt, mint amiken ő tanult, de az alapok ugyanazok voltak. Ahogy Bianca és Alex is mondta, az ágyúkat tudta mozgatni jobbra-balra, föl-le irányba, de az irányítópanelen semmi változás nem történt.

– Tudom, hogy nem ez a legmegfelelőbb pillanat az ilyen hülyeségekre – szólalt meg váratlanul Alex –, de hogy néz ki a dög?

Theo és Bianca is értetlenkedve kapták a tekintetüket Alexre, bár a nő arcán rövid idő múlva inkább a megvilágosodás látszott.

– Hát… leginkább egy nagy rájához hasonlítanám. Igen, azt hiszem, ez az állat jut elsőnek eszembe, ha ránézek. Leszámítva a csápokat.

– És van valami olyasmi része a testén, ami sérülékenynek tűnik?

– Nincs páncélja, az tuti. Mármint nekem elég puhának tűnik a felülete.

– Még soha senki se látta ezt a dögöt, így a gyenge pontjait se ismerjük. Tudod, meglőhetjük az ember lábát, abba nem hal bele. Ennél a dögnél se tudjuk, hova kell célozni.

– Az nem gond. Én tudom, hol van az agya.

Alex és Bianca szinte egy időben tátották el a szájukat. Nem tudták, mi lepte meg őket jobban: a tény, hogy Theo ennyire ismeri a szörny anatómiáját, vagy hogy ezt ilyen semmiségként adja elő.

– Elég sok mindent látok a szememmel – magyarázta Theo. – Nemcsak a hajón meg a homokon látok át, hanem bele a szörny testébe is. Véletlenül azt is láttam, hogy Mr. Alex jobb lába térdtől lefelé protézis.

Újabb riadt reakció. Bianca Alexre nézett, aki valamiért ösztönösen hátralépett egyet az említett lábával. A modern technológiának hála olyan tökéletes protézise volt, hogy ha rövidnadrágban járkált, akkor se mondták meg, hogy valami nem stimmel a lábával. Theo viszont úgy is kiszúrta, hogy tetőtől talpig be volt öltözve vastag ruhákba.

Theo nem akarta Alex privát szféráját megsérteni, de úgy érezte, muszáj valamivel bizonyítania a képessége erejét és létezését. Talán így már elhiszik neki, hogy nem a levegőbe beszél.

Beállította az ágyúk irányát. Nagyon remélte, hogy a szörny nem fog egyszer csak váratlanul megfordulni és hirtelen eltűnni a szeme elől, míg Alex és a többiek a semmibe lőnek bele, várva utána a csodát.

Még egyszer, kétszer (sokszor) ellenőrizte a célpont helyét, mire végre kikászálódott az ülésből, és átengedte Alexnek a helyet. Nem győzte elégszer hangsúlyozni, hogy ha a szörny irányt változtatna, azonnal szól. Alex csak nevetett rajta.

– Nyugi, nem kell ennyire túlizgulni a dolgokat.

– De, igenis kéne! – szólt rá szigorúan Bianca, de Alexet már inkább a szörny lelövése foglalkoztatta.

– Átküldöm a koordinátákat a másik két ágyúnak, aztán prezentálunk egy gyönyörű lövést.

– Elég nagy a szörny agya, szóval lehet, hogy több kell majd bele – tette hozzá Theo.

Alex bekötötte magát, és felvett egy fülhallgatós mikrofont, hogy azon keresztül tudja tartani a kapcsolatot másik két társával. Bianca nem szólt semmit. Pár lépést hátrált, teljesen átadta neki az irányítást.

Theo szíve egyre hevesebben kezdett dübörögni a mellkasában. Mindig, mikor azt hitte, kezdi felfogni, mibe keveredett, jött egy újabb ráeszmélés, amitől egyszerre lett újra izgatott és ideges. Két évvel ezelőtt az számított a legnagyobb eseménynek az életében, hogy a kedvenc énekesnője az otthonától ötven kilométerre lépett fel, és még jegye is volt a koncertre, amire végül nem jutott el. Ezekben a percekben viszont a kétszáz éves, hírhedt sivatagi szörny pályafutását segített derékba törni.

– Még mindig nem mozdult el? – kérdezte őt váratlanul Bianca.

– Nem, még jók vagyunk – válaszolta Theo egy gyors ellenőrzés után.

– Oké! Akkor csapjunk oda neki! – mondta Alex, és megfogta a két botkormányt.

Theo egy utolsó pillantást vetett a szörnyre. A vér szinte azonnal megfagyott az ereiben.

– Mr. Alex! – üvöltötte. – A szörny elmozdult!

A három ágyú ekkor egyszerre, egy jól összehangolt dörrenéssel elsült. A töltények ugyanabban a pontban értek földet a sivatag felszínén és fúródtak bele a homokba. A robaj elhalkulta után félelmetes csend telepedett rájuk. Pisszenni se mertek.

– Azt mondtad, elmozdult? – kérdezte Alex.

– Igen, de úgy látom, minden oké. Mármint a szörny már nem moz…

Mintha valami csak direkt erre a végszóra várt volna, hirtelen hatalmas csapást éreztek a hajón. A támadás alulról jött. Theo azonnal a szörny irányába nézett, ami még mindig nem mozdult, helyette a csápjaival próbálta elérni a Kolibrit. A lény túl mélyen volt ahhoz, hogy elkaphassa őket, viszont mivel elég közel repültek a felszínhez, még éppen meg tudta ütögetni a hajó alját. Aztán még félelmetesebb fordulatot vettek a dolgok.

– Ez elindult a felszín felé! Feljebb kell emelkednünk!

Bianca gyorsan reagált. Kapcsolatba lépett az irányítóteremmel, és parancsba adta, hogy teljes sebességgel meg kell kezdeniük az emelkedést.

– Úgy volt, hogy nem mozog! – fordult dühösen Theóhoz Alex.

– Haldoklik, de mivel elmozdult, nem lett végzetes a lövés. Ez egy végső, elkeseredett támadásnak tűnik.

– Mindjárt megsajnálom őt!

Hatalmas káosz vette kezdetét. A dög még sérülten is túl gyorsan a felszín közelébe úszott, és az egyik csápjával elkapta a Kolibri alját. A hajó utasai rántást éreztek. Bianca és Theo elestek, majd a teremnek ugyanazon pontja felé kezdtek csúszni. Ahogy a szörny kapaszkodott a Kolibriba, úgy dőlt az egész hajó abba az irányba. Alex is csak a gyors reakciójának köszönhette, hogy nem zuhant ki az irányítószékből, de minden erejére szüksége volt, hogy ne csatlakozzon Theóhoz és Biancához.

Eközben sorra bejelentkezett az osztag többi tagja is. Ki parancsra várt, ki csak jelentette a helyzetüket. Egy alkalommal Theo mintha Zack hangját vélte volna felfedezni, aki – valószínűleg szokásához híven – káromkodott és haszontalan csapattársait szidta. Utóbbival ebben az esetben Theóra célozgathatott.

Hamarosan a Kolibri kiegyenesedett. A szörny már nemcsak a hajó elejébe, hanem a hátsó részébe is több csápjával belekapaszkodott. A Kolibri egyre nehezebben tudta a levegőben tartani magát. Lassan érezhetővé vált a süllyedés.

– Elkapott minket a Kraken! – kiáltotta Alex.

– Most nincs időnk marháskodni! – vágott vissza Bianca.

– Nincs értelme a halál markában komolykodni! – nevetett a férfi. – Ha már a túlvilágra megyünk, menjünk mosolyogva!

– Nem áll módomban hagyni meghalni az embereimet!

– Ezért fogunk még egy lövést leadni, igaz?

Bianca bólintott. Nem volt már vesztenivalójuk. Ha a szörny rajtuk csimpaszkodott, és haldoklott, a célzással se kellett annyit bajlódni. A cél már nem a megölése volt, hanem hogy megszabaduljanak tőle, mielőtt a mélybe rántja a hajót és vele minden utasát.

Alex igyekezett kapcsolatba lépni a másik két ágyúnál lévő társával, hogy együtt próbáljanak ismét támadni. Csak a lány reagált, de el kellett hagynia az ágyútermet a szörny támadása miatt. A fiúról nem volt hír. Alex egyedül maradt a támadással.

Amikor már úgy tűnt, a Kolibri végleg feladta a harcot, hirtelen a szörny szorítása itt-ott némiképp lazult, majd pár csápjával idővel teljesen elengedte a hajót. A többivel ugyanúgy kapaszkodott, de hamarosan már azokkal se szorított olyan erősen. A szörny érezhette, hogy kezdi elveszíteni azt a minimális irányítást, amivel bírt a hajó felett, és minél kevesebb csáppal kapaszkodott, annál erőszakosabban rángatta a megmaradt karjaival.

– Alex, gyorsan! – ordította Bianca.

Alex viszont habozott. Nem merte a Kolibri utolsó energiáit elpazarolni és a semmibe lőni, márpedig a jelenlegi állapotban nagy volt erre az esély. A szörny még mindig a homokban volt, de már szabad szemmel is láthatóvá vált a teste egy része. Alex sok mindent megélt, mióta a Kirendeltséghez csatlakozott, de szemtől szembe kerülni a homoki Krakennel az egyik legfélelmetesebb élményeként emlékezett rá később.

Theo váratlanul felpattant, és teljes erejével Alexhez futott. Nem tudta, honnan jött ez az erő. Gyorsan megragadta az irányzékokat, amiken Alex keze még mindig rajta volt. A szörnyre nézett. Vagyis inkább bele. Megkereste a sérült pontot, a meglőtt agyat, melyet nem sikerült elpusztítaniuk, és maradt benne annyi erő, hogy egy utolsó támadásra ösztökélje gazdáját. Talán az első lövést kikerülte, de most olyan erőszakosan kapaszkodik beléjük, hogy biztosan nem fog tudni elmozdulni.

– Most lőjön! – kiáltotta.

Alex pedig lőtt. És talált.

A szörnyet utolsó megmaradt erőtartalékai is elhagyták abban a pillanatban, ahogy a sugárágyúval végzetes csapást vittek be neki. Csápjai magatehetetlenül hullottak le a homokból félig-meddig kilógó, megroncsolt teste mellé, teljesen eleresztve a Kolibrit. Az ellenerő váratlan megszűnése miatt a hajó úgy lőtt ki az égbe, mint egy csúzli golyója. Theo ennél többre nem emlékezett később. A világ forgott vele, két társa minden erejével próbált valamibe kapaszkodni, Bianca hangját is hallotta. Valószínűleg a legénységnek adott parancsokat, majd a káosznak és hangzavarnak egyszer csak vége lett, mikor Theo nekirepült a terem egyik falának, és elájult.

Számára meghatározhatatlan idő elteltével Theo a nevét vélte hallani. Valaki következetesen Theodore-nak szólította, ahogy csak az anyja szokta, mikor rossz fát tett a tűzre. Éppen ezért általában nem szerette, ha így hívják, de most, teljes nevét hallva inkább meleg, nosztalgikus érzés fogta el. Édesanyja kedves arcát vélte látni maga előtt. Emléke facsart egyet a szívén. Apró könnycseppek csillantak meg a szeme sarkában, épp kicsordultak volna, mikor az ébresztgetés kezdett egyre hangosabbá, anyja hangja pedig mélyebbé és férfiasabbá válni.

Mikor felébredt, Alexet látta maga előtt. Az idillikus melegség hideg páraként csapódott le rá, ahogy felocsúdott, és eszébe jutott, hol van. Megpróbált felülni, de teste azonnal sajogni kezdett minden pontján.

– Ne pattogj! – szólt rá Alex. – Csúnyán odavágtad magad, talán el is tört valamid.

– Mi történt? – nyögte ki Theo. Meglepte saját rekedtes, fáradt hangja.

– Leszálltunk már vagy tíz perce. Gondolj bele, öcsi! Itt terpeszkedünk a homok tetején, és még semmi sem próbált kinyírni. Tudod, mit jelent ez?

– Kinyírtuk a szörnyet? – csillant fel Theo szeme.

Alex arcán széles mosoly húzódott, kimutatva szép és rendezett fehér fogait.

– Bizony, kölyök! És te segítettél elkapni!