Borítószöveg

Egy budapesti milliárdos rengeteg pénzt helyez el jamaicai offshore számlákon, majd eltűnik a magyar rendőrség és a miniszterelnök látóköréből. A karib-tengeri szigeten bujkál... Egy hónappal később ismeretlenek fel akarják robbantani az Országos Jelzáloghitelbank elnökének magángépét... A Megmentőből ismert André Calvi épp szerelmével, Adrienn-nel élvezi a mézesheteket, amikor orosz bérgyilkos támad rájuk, és Andrénak súlyos döntésre kell elszánnia magát.

Miközben A bankárt olvasva bejárjuk az amerikai felső tízezer fényűző rezidenciáit, az emberrablók búvóhelyeit és a pénzemberek összeesküvéseinek színhelyeit, rá kell döbbennünk, hogy a politika és a bűnözés sokszor kéz a kézben jár. Frei Tamás ismét olyan világba kalauzol el bennünket, amely bár fiktív, mégis kísértetiesen hasonlít a közelmúlt Magyarországára.

Frei Tamás nagy sikerű akcióthrillerei a hatalomról és a pénzről, a politikai és érzelmi játszmákról szólnak. A szerző mesteri módon keveri a fikciót a valósággal, miközben izgalmas történetbe csomagolva tárja elénk a világpolitika mindig aktuális kérdéseit, és egészen elképesztő összefüggésekre irányítja rá a figyelmet. Az események sodrában ráadásul bepillantást nyerhetünk a kulisszák mögé: megismerjük, miként köttetnek meg a tisztességtelen és korrupt politikai alkuk, hogyan gondolkodnak valójában a történelmet alakító kulcsszereplők.

© 2023 Frei Tamás

© 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Müller Péter

Borítófotó © freepik.com

Szerzőfotó © Ritter Doron

ISBN 978-963-604-366-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

A szöveget gondozta Horváth Anita és Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A történetet részben valós események inspirálták.
A regény mégis kitalált személyek cselekedeteiről szól, képzeletbeli körülmények között.

„Minden társadalom ugyanolyan.
A tetején 5 százaléknyi okos, agyafúrt ember,
az alján 5 százaléknyi sötét csőcselék.
E kettő között pedig 90 százaléknyi mocsár,
az átlagemberek tömege, akik oda mennek,
ahová mondjuk nekik.”

(egy ismert magyar bankár bölcsessége)

A regény szereplőit a képzelet szülte. Bármilyen hasonlóság létező személyekkel csakis a véletlen műve lehet. Különösen vonatkozik ez Simonyi János, Farkas Vilmos és a magyar miniszterelnök karakterére. A „díszletek” viszont többnyire valóságosak. A figurák – néhány indokolt kivételtől eltekintve – létező helyszíneken, utcákon, épületekben, valós szervezetek, vállalatok és bankok útvesztőiben mozognak. A regényben szóba kerülő és dátummal jelölt események többségükben megtörténtek, mint ahogy fő vonalaikban, még ha idő- és aránybeli elcsúszások lehetségesek is, megfelelnek a valóságnak azok az adatok és összefüggések, amelyek a szereplők világát ebben a történetben körbefonják.

Tényeken alapulnak, mégis kitaláltak és felgyorsítottak az események lezajlására vonatkozó időbeli következtetések.

A múltra utaló események mind megtörténtek, szereplőik köztünk élnek ma is.

Az összefüggések viszont csak a szerző fantáziájában állnak így össze. Beutazva a regényben érintett helyszíneket, találkozva és beszélgetve a képzeletbeli történet fiktív szereplőihez hasonló igazi személyekkel, ő ilyen világot álmodott. De hogy miként lehet ez a valóságban?

Ezt valószínűleg már sohasem tudhatjuk meg…

Budapest – Magyarország

A Falcon 900-as magángép lépcsőjét egyelőre nem engedték le. A fagyos, nyálkás hideg és a szitáló eső így nem tudott a fűtött utastérbe hatolni.

Február volt.

Budapest ismét a téli szürke, latyakos arcát mutatta. Bár előző éjszaka a hőmérséklet mínusz öt fok alá süllyedt, a levegő mostanra kicsit felmelegedett. Szerencsére, mert az eső így nem tudott ráfagyni a nyolcszemélyes gép szárnyaira.

A Ferihegyi reptér kiszolgáló személyzete ennek ellenére olvasztó folyadékkal permetezte a luxusrepülő törzsét, aztán a szárnyakat is, mert nem mertek kockáztatni. A gép tulajdonosa mégiscsak maga Simonyi úr, az ország egyik leggazdagabb embere. Hivatalosan legalábbis. Az elmúlt évek top 100-as listáin mindig dobogós helyezett. Egyszerűen csak „asimonyi”, így hívta őt mindenki. Mert a keresztnevét sosem használta.

Utálta ugyanis a Jánost, amit a környezetében ráadásul mindenki Janinak mondott, sőt néhányan csak azért is Jancsinak. Simonyi szerint a János túl egyszerű, együgyű, parasztos név. A Jani nem vagyonos emberhez illő. És ezt érezte rajta Magyarország, még az amúgy mindenre érzéketlen újságírók is. Hogy ő nem szereti a nevét. Ezért hívták az Országos Jelzáloghitelbank, az OJH elnök-vezérigazgatóját és egyben legnagyobb részvénytulajdonosát egyszerűen csak „asimonyinak”, és ehhez tartotta is magát a fél ország.

Ráadásul – az irigy sajtó legalábbis ezzel a túlzással hergelte a magyarokat – övé volt a fél ország.

Tejüzemektől kezdve borászatokon és malmokon át húsgyárakig sok minden. Erdők, földbirtokok. Vadászni szerető, dúsgazdag férfi volt tényleg, akinek járt ez a gép. Simonyi mindenesetre így érezte. Nem volt ilyenből sok a posztkommunista Magyarországon. Egykor kommunista, helyesbített egyébként „asimonyi” azonnal mindenkit, mert az „egykor” szó valahogy szalonképesebbnek tűnt számára. Enyhébbnek, mint a posztkommunista kifejezés, mert a fülében az még mindig valamiféle összefüggést sejtetett a leköpött múlttal.

Élete első, szegényen töltött felével.

A most már csak egykor kommunista Magyarországon tehát nem volt sok ilyen gép, mármint Falcon 900-as.

Összesen még egy! Méghozzá a telekspekulánsé. Aki szintén szeretett a szavakon lovagolni – megfertőzte ez újabban az egész magyar elitet –, úgyhogy ő is küzdött a finom árnyalatokért. Pont, mint Simonyi az „egykor” szóért a posztkommunista ellenében. Így aztán ő, a top 100-as lista másik örök dobogósa sem telekspekulánsként süppedt milliárdokat érő gépe foteljébe, hanem mindig is városfejlesztőnek képzelve magát. A jövő megálmodójának! Magyar Donald Trumpnak, az amerikai felhőkarcoló-király magyar változatának.

A rendszerváltozás húszévnyi szabadrablásában ő valahogy mindig előre tudta, hogy merre mennek majd az autópályák, a metróvonalak, és hogy hol válnak a parlagon heverő értéktelen telkek váratlanul, önkormányzati átminősítő döntésekkel egyik napról a másikra vagyonokat érő ipari területekké.

Neki ebből lettek milliárdjai, a jól értesült átminősítésekből, „asimonyinak” pedig a bankvilágból. Az ő két Falcon gépükön kívül volt még ugyan Budapesten néhány magánjet, de azok használtan, másodkézből, nyugati gazdagok fenekétől egyszer már lestrapálva és megpuhulva kerültek – rendben, fogalmazzunk mi is így – az egykor kommunista ország fővárosi magánrepülőterére. Magukat gazdagabbnak láttatni kívánó filmproducerek, biztosítási brókerek és médiacápák járkáltak ezekkel a repülőkkel, hívták meg üzletfeleiket hétvégi londoni focimeccsekre, és nyögték közben vicsorogva a havi sokmilliós fenntartási és törlesztőrészleteket.

De Simonyi nem nyögött. Ő ezt észre sem vette. Tollpihe volt a Falcon gép az ő hivatalosan 150, de valójában offshore cégek ügyesen felépített hálóján keresztül világszerte szétterített, több mint 200 milliárdos vagyonához képest. A repülőt egy ciprusi bejegyzésű vállalatán keresztül amúgy is visszabéreltette a bankjával. Az Országos Jelzáloghitelbank ügyfelei azóta pár forinttal drágábban vettek fel pénzt az automatákból, ennyi volt csupán. Simonyi emberek tízezrei között porlasztotta szét a magángép költségeit. Ez volt egyébként a kedvenc megoldása. A költségeket szétporlasztani, a profitot viszont privatizálni!

Húsz kilométerrel távolabb, svábhegyi villája föld alá kanyarodó, védett garázskapujában a feleségével együtt most épp beült a sofőr mögé a megnyújtott Audi limuzinba. Pont amikor itt, a repülőtéren, a Falcon gépnek egyetlen percre mégiscsak kinyitották az ajtaját, hogy a biztonsági szolgálat embere a lépcsőről beadhassa a személyzetnek a születésnapi tortát és a Simonyi úr laptopjához csatlakoztatható, mindig mindenhová magával vitt nyomtatót. A milliárdos bankvezér ugyanis nem szeretett monitorról olvasni. Híres volt arról, hogy csak nyomtatott papírokra képes alaposan odafigyelni. A titkárnői még az e-mailjeit is bőrmappában összegyűjtve adták a kezébe, mert csak így volt esély, hogy el is olvassa őket.

Ő még a magyar miniszterelnök üzeneteivel is így bánt.

A szitáló, hideg esőben a két stewardess pár másodpercre kilépett a legfelső lépcsőfokra. Egyikük, miközben tűsarkú cipőjében majdnem megcsúszott a vizes gumiborításon, a kartonpapír dobozba csomagolt tortát vette el, a másik pedig mély dekoltázsával előrehajolva a nyomtatót.

– Átvilágítva, mehetnek – mondta a géphez fehér kisbusszal érkező biztonsági tiszt, de szinte csak maga elé dünnyögve, mert rá sem pillantott a két csinos hölgyre. Annyira azért egyik sem volt szexi, hogy miattuk megérte volna fölnézni a lépcső tetejére, és elviselni, ahogy az eső közben a szemébe ver.

Később, amikor kihallgatják, erről az epizódról nem mond majd semmit. Nem fogja úgy érezni, hogy a rossz idő, a hideg, az eső vagy bármi más miatt is sietett, esetleg figyelmetlen lett volna. Nem látja majd be, hogy mindaz, ami történt, ami a gépen a következő órákban történni fog, csak egy icipicit is az ő felelőssége lenne, lett volna. Hiszen hogyan is vehette volna észre? Ha még Londonban sem vették észre az ilyesmit.

A pentaeritritol-tetranitrát púder, ez a nemrégiben feltalált, borzasztó erejű robbanóanyag ugyanis Simonyi úr nyomtatójának tintapatronjában láthatatlanná vált a reptéri csomagátvilágító röntgenek előtt. Pontosabban megkülönböztethetetlen volt a nyomtatókban általánosan használatos portintáktól. Mint ahogy a printerben elrejtett púder-robbanóanyag detonátorát sem lehetett a röntgensugarak rajzában megkülönböztetni a szokásos elektromos elemtől és a távolsági jelet majd észlelő műholdtelefon-agyat sem a nyomtatók általános áramköreinek rajzolatától.

Ibrahim-bomba volt ez, mert a nyomtatókba rejtett irtózatos erejű pokolgépeket az al-Kaida legendás bombakészítőjéről, Ibrahim al-Asiriról nevezte el a világ. Ő készített először ilyet, még 2010 novemberében. Aztán a nyomtatót, a halálos pokolgépet a FedEx gyorspostaszolgálatával, repülővel küldte Dubajon keresztül Londonba.

Az Ibrahim-bombát Budapesten a stewardessek – minderről persze mit sem sejtve – a kanapéülés mellé tették, a hófehér bőrfotel lábához. Oda, ahol Simonyi úr ülni szeretett.

Még pár perc, és Magyarország egyik legbefolyásosabb embere a feleségével együtt beszáll ebbe a Falcon gépbe, a nyomtatót a laptopjához csatlakoztatja, aztán a repülőgép lágyan suhanva a levegőbe emelkedik.

Port Antonio – Jamaica egy hónappal korábban

A telefon, amikor az sms megérkezett, előbb kicsit búgott, aztán pár másodpercig rezgett az éjjeliszekrényen, néhány centit még odébb is csúszott a mahagónibútor fényes lakkfelületén. Végül aztán egy távol-keleti gong mély hangját utánozta, mintha legalábbis valahonnan Tibetből, a Himalája magas hegycsúcsai közül érkezett volna az üzenet.

„Ebéd déli 12-kor” – ennyi volt csupán a szöveg, és egyáltalán nem azt jelentette, amit ez a három szó sugallt. Csak a szám, a 12 volt belőle lényeges.

A gong hangja felriasztotta a bankárt. Hajnalodott már, épp elmúlt öt óra, a hálószoba sötétbarna spalettáin ilyenkor már kezdett átszűrődni a fény. A teraszajtó, amelyre az egykori brit gyarmati villák szokásának megfelelően sűrű moszkitóhálót feszítettek, nyitva állt, hogy az ágyhoz szabadon befújhasson a januári hűvös, trópusi levegő. A plafonról lelógatott lassan forgó ventilátor reggelre hangtalanul kisöpörte a szobából az esti szivar fanyar illatát.

A tágas, mostanra kitisztult levegőjű hálóban így már csak a vastag kubai szivar csonkja maradt az előző esti hosszú, aggódó gondolatsorból, a bankárt megint elöntő félelemhullámból. A kókuszszőnyeggel borított, almazöld szobában csak ez a szivar és az éjjeliszekrényen felejtett kristálypohár, benne pedig néhány kortynyi aranysárga Appleton rum emlékeztetett arra, hogy a bankár előző este megint hosszú órákon keresztül nem volt képes elaludni.

Kintről, a hálószoba előtti halványkék úszómedence felől a spaletta résein át a páradús, őserdei levegővel együtt halkan suhogó, lágy hangok is érkeztek. A reggeli szellő susogása volt ez, ahogy a hatalmas kerten átfújva egymáshoz súrolta a dús pálmafák hosszú leveleit.

Januárban itt, a hegytetőn szinte mindig mozgott a levegő. A teraszról jól látszott a távoli korallsziget mély, smaragdzöld öble. Amit a helyiek ennek ellenére mégis Kék-lagúnának hívtak. A karibi szigetvilágban ugyanis, főleg itt, Jamaica északi oldalán, a téli, eső nélküli hónapokban valahogy minden más színű volt, mint a többi évszakban. A máskor azúrkék tenger például zöldnek látszott.

A magyar férfi azonnal felriadt.

Számított erre az üzenetre, ettől félt már hetek óta. Hogy egyszer csak megérkezik. Váratlanul, élesen, és onnan kezdve nem lesz visszaút. Hosszú szivarok és gyorsan ürülő rumosüvegek társaságában készült erre a percre, amikor majd utolérik. Amikor érte jönnek. Amikor végre, igen végre, mert jobb lenne most már túlesni rajta, végre elkezdődik a játszma.

Egy gyerekkori westernfilmből megmaradt mondat kísérte ezeket a félelmeit. Aki először lő, az nevet a végén. A bankár e szerint élt egészen a mai napig. Eddig a reggelig. Átvitt értelemben persze, de mindig ő lőtt először, ő kezdeményezett, ő támadott, és ezért mindig ő nevetett a végén. Így és ettől lett gazdag, magyar mértékkel mérve mindenképpen, mert forintban számolva tízmilliárdjai voltak. A vagyont ügyesen irányította, mert a milliárdokat szerinte már irányítani kell. Vezényelni a pénzek folyását és gyarapodását.

De most úgy tűnt, hogy nem ő lőtt először, ezúttal megelőzték.

Méghozzá a magyar miniszterelnök. Tudta jól. Tudta, hogy ő lőtt. Hiszen számított rá.

A bankár, akit Farkas Vilmos néven ismert Magyarország, már két perce gyűjtötte az erőt, hogy megnézze az üzenetet. Lesz benne egy szám, ezt is tudta jól, és abból majd pontosan kiderül, hogy még mennyi ideje maradt. Hány perc!

Mert már jönnek érte, hogy elvigyék. Ő lesz a magyar Hodorkovszkij, igen, ezek szerint mégis ő lesz az a milliárdos, akit letartóztatnak, akivel példát statuálnak, akinek a vagyonát elkobozzák. Így érezte, ezt súgta az ösztöne. Most hirtelen igazoltnak látta a hetek óta álmatlanságot okozó félelmeit. Mert így majd megérti az összes többi tolvaj magyar milliárdos, hogy igenis vissza kell adni az ellopott, elcsalt, tisztára mosott pénzeket. Mint ahogy egykor Oroszországban is leráncigálták a magángépéről Hodorkovszkijt, és Putyin elnök parancsára pénzmosásért, csalásért és sikkasztásért tizenhat évre behajították egy atomhulladék-temetőre épített börtönbe.

Most majd vele is ezt teszik. Börtönbe zárja őt az a rohadék, az a szemét, mocskos állat (magában ilyen durván, szinte káromkodva gondolt a magyar miniszterelnökre), a hazug magyar Putyin, aki szintén azt képzeli, hogy mindent megtehet. Mintha Budapest is Moszkva lenne. Ahol nincs igazság, csak a nyers erő és a hatalom.

„Dögölj meg!” – tört ki belőle szinte ordítva a düh, sok ezer kilométerre Magyarországtól, élesen hasítva bele a fülledt, csendes jamaicai reggelbe, miközben összeszedte magát, és végre kiszállt az ágyából. 56 éves volt, de az évek óta élvezett sportos, trópusi élet, a napsütés, a sok hal és gyümölcs, a Magyarországtól távoli jólét biztonsága már meglátszott rajta. Öt évet könnyedén letagadhatott volna, de talán tízet is. Erőt gyűjtött, megmarkolta a telefont és megnézte az üzenetet.

„Ebéd déli 12-kor”. Csak ennyi? Ezért fizetett vagyonokat? Tizenkét rohadt percért? Hogy csak ennyi előnye legyen? Hirtelen az jutott az eszébe, hogy ebből a tizenkét percből vajon mennyit vesztegetett már el. Talán hármat? Akkor is maradt még kilenc, ezt számolta, miközben letérdelt, és az ágya alá nyúlt. A hajópadló alá rejtett titkos páncéldobozka nyílását kereste.

Tehát már csak ennyi a szabad élet… kilenc perc!

A rendőrségi terepjárók nem siettek. 2010 májusa óta nem volt olyan rendőr Jamaicán, aki sietett volna. Bárkit is kellett letartóztatni. 2700 szétlőtt épület és 30 fejbe talált kolléga emlékeztetett azóta minden alulfizetett jamaicai rendőrt arra, hogy azon a májusi reggelen túlzottan siettek. Egy kopasz, lapos orrú drogkereskedőt akartak kapkodva letartóztatni, Christopher „Dudus” Coke-ot, nem is olyan messze ennek a magyarnak a házától.

Hetekig tartó lövöldözés, az utcán páncélautókkal széttaposott hullák és Jamaicán korábban soha nem látott leszámoláshullám lett a vége.

Hát nem, nem kell sietni. Igaza van a főnöknek, ezt gondolta ezen a hajnalon a nyitott platójú dzsipeken kuporgó összes rendőr.

Húszan voltak, mert azért tanultak abból a májusból. Ha az Interpoltól elfogatóparancs érkezik, annak ezen a szigeten, ezt most már pontosan tudták, bármikor rossz vége lehet. Jobb tehát, ha sokan mennek. Christophert is, mert a drogbárót mindenki csak Christophernek hívta Jamaicán, mintha legalábbis hárommillió jamaicainak lenne a legjobb barátja, szóval őt is az Interpol akarta. Nem a jamaicaiak. Mielőtt elfogták, a karibi szigetország kormánya Washingtonban még lobbistákat is fogadott, hogy az ő segítségükkel próbálják elérni: Amerika hagyja békén a jamaicai drogkartell főnökét.

Obama elnök persze nem engedett, az amerikaiak inkább korruptnak minősítették a jamaicai kormányt, az igazságszolgáltatást, de legfőképp az egész rendőrséget.

Hát elfogták. Szétlőtték közben a főváros, Kingston egyik negyedét, a Tivoli Gardent. Élő, egyenes adásban látta ezt a világ, romba dőlt tizenötezer ember lakhelye, akiket most persze Amerika dollártízezrekkel kárpótol.

Úgyhogy nem kell sietni. Hiszen miért is? Hogy javuljon a világ valamelyik ismeretlen, távoli pontján a bűnügyi statisztika? Ezért siessenek ők? És lövessék esetleg szitává magukat?

Ugyan már! Magyarország? Hungría? Hungary? Hiszen a terepjárókon a többség még azt sem tudja, hogy egyáltalán hol van az az ország!

Hungary…

Mennek már több mint egy órája, a kingstoni rendőrség alakulata ez, mennek végig a tengerparton, a homokban álló bárpultok mellett, a tegnap este elhajigált rumosüvegeket kerülgetve a hepehupás, kacskaringós úton. Épp elhagyták St. Margaretset, úgyhogy most már csak tíz kilométer. Fel az őserdei úton, ahol az egymásra boruló pálmafák alatt az éjszakai pára nedvessége ilyenkor még megfogja a port, végig az elegáns luxusvillák kovácsoltvas kapui előtt.

Sok mindenki lakik itt, Jamaica végül is csoda szép. Meg persze a jóisten épp megfelelő helyre pottyantotta. Hiszen lehet innen menni, menekülni, elbújni bármerre. A karibi térség legjobb, legközpontibb helye ez. Balra, nyugatra 300 kilométerre a Kajmán-szigetek, kisrepülővel csak egy szökkenés. A világ egyik legkiválóbb pénzmosodája. A földkerekség ötven legnagyobb bankjából negyvennek van itt bázisa. Évi sok százmilliárd dollár pörög át a szigeten. Jobbra, keletre másfajta vészhelyzetre egy másik remek hely, Dominika. A „nincs kiadatási egyezményünk” csodaszigete. Bűnözőknek, tolvajoknak mesés.

Ha valaki mégsem ott akarna landolni, hanem a gépével továbbrepül, akkor újabb 200 kilométer, és már megint ereszkedhet lefelé, mert jönnek a Brit Virgin-szigetek. Ötven apró, focipálya méretű folt a Karib-tengeren, néhány közülük még lakatlan is, de az offshore cégek alapítóinak ez így is jó. Sőt, így jó leginkább! Ez az ő titkos, pontosabban egyáltalán nem titkos álmuk. Zéró cégadó, nulla nyereségadó. Kit lep meg ezek után, hogy itt székel a világ jelenleg aktív, sok ezer milliárd dollárt vezénylő befektetési alapjainak a hetven százaléka.

Ezért aztán ennek a turistaparadicsomnak álcázott, adóelkerülő-pénzmosoda szigetcsoportnak a kellős közepén, Jamaicán, még a leghülyébb rendőr is tudja, hogy merről fúj a szél. De a rendőrfőnökök mindenképp. Akiknek a fülledt, szűk irodáiban a kopott íróasztalfiókok tele vannak mindenféle mobiltelefonnal. Ha kihúzná ezeket a fiókokat bárki is, azt hihetné, hogy a rendőrség mobiltelefon-tolvajokat fogott, és elkobozta a raktárkészletüket.

Pedig dehogyis.

Mindössze csak a Farkas Vilmosok, a rengeteg szivarozó, bujkáló kalandor, mert kalandor ezen a szigeten tulajdonképpen mindenki, csak az ő ajándéktelefonjaik várakoznak a rendőrfőnökök megsárgult újságpapírokkal betakart fiókjaiban. Hogy ha egyszer mégis el kell indulni feléjük, ha már nem lehet elpasszolni a parancsot, mert az Interpol most már tényleg, de tényleg és végérvényesen ragaszkodik valakinek a letartóztatásához, akkor cserébe azért a sok-sok ezer dollárért, a havonta stabilan érkező zsebpénzért, egyetlenegyszer mégiscsak elmenjenek ezek a rendőrök a mobiltelefon-tulajdonossal ebédelni.

Mondjuk, déli 12-kor.

Ilyenkor szokott megesni, mint most is, hogy amikor a terepjárók elhagyják St. Margaretset, és az út emelkedni kezd a hegynek felfelé, akkor az első kocsiban, a jobb első ülésen rázkódó parancsnoknak hirtelen eszébe jut, hogy tulajdonképpen, ha jól belegondol, éhes lesz ő majd aznap is.

Ránéz ezért az órájára, és mivel látja, hogy az út már kanyarodik a villasor felé, tudja, hogy közelednek, ezért pötyögni kezdi az sms-t. Közben szól a sofőrnek, hogy nem kell sietni, és persze értik ők egymást egyből, hiszen ugye, Jamaicán 2010 májusa óta nem siet senki. De azért mennek, mert menni kell. Az meg majd kiderül, hogy ki mennyire gyors. De a játszma legalább nyitott. És ezt tudni fogja minden érintett, mert híre megy ennek azonnal, erről személyesen ő fog gondoskodni, tudni fogja ezt az összes mobilkészülék-tulajdonos, akinek a telefonja továbbra is a fiókban hever. És ezért fognak fizetni. Épp ezért! A jövő hónapban is. Ezért a mostani sms-ért, amit ez a magyar kalandor kap. Legközelebb meg majd esetleg ők.

Hat perce már, hogy a parancsnok, figyelembe véve a távolságokat, úgy döntött, hogy aznap délben szeretne ebédelni. 12-kor!

Így szokott ez történni Jamaicán.

Budapest – Magyarország

Magyarország miniszterelnöke erről persze mit sem tudott. Ő sosem járt azon a távoli, napsütéses karibi szigeten. Ő ezúttal is csak zsebre dugott kézzel állt, mint mindig, amikor bizonytalankodott. Amikor nem volt teljesen biztos abban, amit tesz. Hogy jól teszi-e?

Lefotózták már a német köztársasági elnökkel, aki elegáns, mandzsettás ingben, egyenes tartással beszélt hozzá, ő pedig, mint egy vidéki agrármérnök, mindkét kezét zsebre vágva, kicsit gyűrött öltönyben hallgatta. Nem neveletlenség volt ez nála. A zsebre dugott kéz. Nem otthonról hozott szokás, hanem csak a bizonytalanság jele.

Sokszor érezte ezt Nyugaton, főleg ott. Az olyan államfők és a világnyelveket könnyedén váltogató miniszterelnökök társaságában, akikkel ő állandóan dacolt, mert a magyar érdekek védelmében szerinte harcolni és dacolni kell szinte mindenkivel. De közben a lelke mélyén bizonytalan volt. Bizonytalan önmagában, a mögötte álló ország erejében. Hogyan is jön ő ehhez? Miként jutott idáig?

Mint ahogy most is. Miért fajultak el ennyire a dolgok, hogy Farkas Vilmost ezekben a percekben az Interpol letartóztatja? Biztos nincs más út? Biztos nincs más megoldás? A zsebre dugott kezű magyar miniszterelnök tekintetéből ezt a kérdést lehetett kiolvasni, és bizalmasa, a fiatal és radikális kormányszóvivő ki is olvasta.

– Te szoktad mondani, miniszterelnök úr… – A vékony, rövidre nyírt frizurájú marketingszakember a tegeződés dacára is mindig megtalálta a tiszteletteljes beszédfordulatot. – Te szoktad mondani, hogy nincs ingyensajt, csak az egérfogóban.

Meg akarta nyugtatni a bizonytalankodó kormányfőt. Mert látta, ahogy a máskor mindig rendezett íróasztalon most szétdobálva hevernek a kézzel írt jegyzetpapírok. Magyarország miniszterelnöke ritkán használt számítógépet. Mintha még mindig egyetemista lenne, inkább spirálfüzetbe, kézzel jegyzetelt. Tízmillió magyar sorsát irányította noteszből, kitépett kockás papírokból, de az ő fejében ez összeállt. A teleírt lapok mindig témák szerint, csoportokba rendezve végezték az íróasztalán.

De ma reggel káosz uralkodott a miniszterelnöki papírok között. Szétdobált zűrzavar. Ezt látta a kormányszóvivő. Kihűlt tea és sóskeksz-maradványok jelezték a zsebre dugott kéz mellett, hogy a kormányfő bizonytalankodik. Pedig nemsokára megérkezik Farkas Vilmos letartóztatásának a híre, és neki a miniszterelnököt is idézve azonnal közleményt kell majd kiadnia. Ami alapvetően persze nem is a letartóztatás tényéről fog szólni, hanem a meghirdetett adóamnesztia hírének újabb, ezúttal még hangosabb ismétlése lesz. Hiszen ez volt a terv. Az egész letartóztatás, Farkas Vilmos hazahozatala mögött valójában ez állt.

Az adóamnesztia.

Hogy a magyar milliárdosok most már tényleg vegyék az amnesztiát komolyan. Mert a költségvetésben tátongó rést valahogy mégiscsak és megint be kellett tömni. Viszont a korábbi évek, a korábbi magyar kormányok szinte minden más lehetőséget és forrást felhasználtak már. Az áfát Magyarországon magasabbra nem lehetett emelni. A magánnyugdíjpénztárakat államosították. Szektoradókat vetettek ki minden sikeres, főleg külföldiek kezében lévő ágazatra. Volt már Magyarországon bankokat sújtó válságadó, telekommunikációs sarc, a környezetvédelmi előírásokat megsértő, sok milliárdot érő magánvállalatok államosítása. Volt már itt minden.

Elvettek a gyógyszergyáraktól, a multinacionális szupermarketektől, mindenkitől. Elvettek szinte az utolsó fillérig mindent, amijük ezeknek a cégeknek még volt, pontosabban annyit, amennyitől még épp nem mentek csődbe. És amennyivel még nem kockáztatta a magyar kormány, hogy a külföldi vállalatok tömegesen kivonuljanak Magyarországról. Mert bármit mondott a választási nagygyűléseken még maga a miniszterelnök is, éles szenzoraival remekül érzékelve a vidéki Magyarország egyre növekvő és főleg irigységből táplálkozó tömeges Európa-ellenességét, szóval bármiről volt is szó nyilvánosan, a mamutcégeknek természetesen maradniuk kellett. Szó sem lehetett arról, hogy kiutálják őket az országból, hiszen a magyar export nyolcvan százalékát külföldi érdekeltségű vállalatok termelték, belőlük élt az ország. De többet tőlük most már – ezt érezte a miniszterelnök – nem lehetett elvenni, mint ahogy a választók kilencven százalékától sem.

Hiszen nekik nem volt már szinte semmijük. A magyaroknak mostanra már nem megtakarításaik voltak, hanem nehezen vagy alig-alig törlesztett svájcifrank-hiteleik. De közben persze még mindig rendíthetetlenül hitték, hogy igenis van ingyensajt.

Hitték, hogy lehet alacsony az adó egy olyan országban, ahol a nyugat-európainál is nagyvonalúbb az egészségbiztosítási rendszer. Ahol minden szinten majdnem ingyenes az oktatás, és három évig otthon lehet maradni szülés után, miközben Amerikában csak hat hétig. Hogy lehet egy tízmilliós országban nyolcszázezer rokkantnyugdíjas, miközben szóba sem szabad hozni az általános nyugdíjkorhatár-emelést annak dacára, hogy a lakosságnak csak kevesebb mint a fele dolgozik, de azoknak is csak a fele fizet adót. De még ezeknek a fizetőknek a fele is közalkalmazott, tehát az ő megadóztatott bérük tulajdonképpen a mások által egyszer amúgy már befizetett adóból származik.

Magyarországon már az adó is adózott. A végső, teljesen őszinte matematika szerint alig több mint egymillió dolgos, valamit termelő és létrehozó magyar cipelt kilencmillió másikat a hátán, de soha senki, még ez az amúgy radikális miniszterelnök sem vette a bátorságot ahhoz, hogy egyszer az életben ezt kimondja. Hogy ez így nincs rendjén.

Hiszen másnap repült volna a hatalomból, elsodorta volna az ingyensajtban továbbra is, még mindig rendületlenül hívő nép haragja.

A modern kori Magyarországnak ez a könyörtelen csapdája járt most a kormányszóvivő fejében, miközben figyelte a parlamenti dolgozószoba Dunára néző ablakánál álló és láthatóan hezitáló miniszterelnököt. Pontosan tudta, hogy az üvegen túli, januári nyálkás hideget, a szürkeségébe burkolt Budapestet merengve figyelő kormányfő is ugyanerre gondol.

De azt is tudta, hogy egyelőre minden más lehetőséget kilőttek, mert maguk közt ezt a szót használták ilyenkor. Ők mindig kilőtték a dolgokat. A forint konvertibilitásának a korlátozását, a devizaszámlák zárolását, a bankbetétek kényszerforintosítását, az államháztartási hiány elinflálását és a többi, a tömegeknek rettenetesen fájó lehetőséget.

Ezek mind-mind ki voltak lőve.

Maradtak tehát a gazdagok. A Farkas Vilmosok. Az ő pénzük, az ő milliárdjaik. Húsz évig vitték, menekítették innen a pénzeiket, hát most majd hazahozzák. Pár éve, amikor Magyarországon bevezették a 16 százalékos személyi jövedelemadót, részben épp azért tették, hogy a párhuzamosan meghirdetett 16 százalékos adóamnesztia keretében haza lehessen hozni az offshore-vagyonokat. De mégsem mozdult meg senki. Nem mozdultak a gazdagok. Nekik még a 16 százalék is sok volt. Annyit adózni. A színfalak mögött Berlusconira és Olaszországra mutogattak, hogy ott csak hat százalék. Mármint az adóamnesztia kulcsa.

Az olasz kormány ennyiért engedte hazahozni és tisztára mosni a kimenekített pénzeket. Úgyhogy a béke és a nyugalom kedvéért, hogy mégse törjön ki a magyar eliten belüli hideg „polgárháború”, végül lejjebb mentek még egy kicsit.

Nem az olasz szintre, de majdnem. Most már elég lenne tíz százalék is. A kormánytöbbség a parlamentben ennek érdekében szinte észrevétlenül tőkejövedelemmé minősítette át az offshore-pénzeket, és aztán meghirdette az újabb adóamnesztiát.

De még a tíz százalékra sem mozdult rá senki. Maradtak a pénzek továbbra is Svájcban, Ausztriában, Szingapúrban és a Kajmán-szigeteken. Újabban pedig Új-Zélandon. Meg persze Cipruson.

Úgyhogy sok ezer kilométerre innen ezért kattan perceken belül bilincs Farkas Vilmos csuklóján. Mert a magyar miniszterelnöknek elege lett. Elege lett abból, hogy az ajtaján milliárdos kormánymegrendelésekért kopogtat a száz leggazdagabb magyarból legalább ötven, miközben az első számú magyar bankár, Simonyi János nemrégiben bizalmasan elé tette a listát. Hogy például hánynak van közülük tízmillió dollárnál értékesebb háza Palm Beachen, a floridai dúsgazdagok legelegánsabb lakhelyén. Vagy villája onnan pár kilométerre, délebbre, az amerikai „Velencében”, a világ jacht-fővárosában, Fort Lauderdale-ben.

Simonyi már átállt. Ő a közelmúltban hazahozta azt, amit neki kellett, legalábbis ezt állította a miniszterelnöknek, úgyhogy ő aztán pontosan tudja, miről beszél.

Neki is van háza Fort Lauderdale-ben, és ahogy mesélte, pár éve személyesen járt Farkas Vilmosnál Palm Beachen.

A letartóztatás hírét hallva és a miniszterelnök adóamnesztia elfogadására felhívó közleményét olvasva a félelemtől most majd biztosan hatalmasat dobban minden ilyen tolvaj magyar milliárdos szíve. De csak hadd dobbanjon. Lehetőség szerint jó nagyot.

A miniszterelnök legalábbis ezt remélte. Hogy ettől végre megérti mindegyik toplistás, hogy nem lehet ingyen elvinni a sajtot. Legalább tíz százalékot igenis vissza kell adni belőle.

Szerinte ez nem is olyan nagy ár, cserébe a nyugalomért és a szabadságért. Mindössze tíz százalék. Ezt gondolta a magyar miniszterelnök, és közben halkan maga elé dünnyögte a kulcsmondatot.

– Nincs ingyensajt, csak az egérfogóban. – Kicsit önmagát is győzködve mondta ezt, miközben a januári jeges Dunán szemével egy lassan elúszó jégtáblát követett.