Michel Feretti

A római katolikus egyház és az inkvizíció

Fordította
Karner András

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Elmer István
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
L’Église et ses Inquisitions, Éditions Saint-Rémi, 2001

© Éditions Saint-Rémi, 2026
© Karner András, 2026
© Napkút Kiadó, 2026

ISBN 978 615 6968 76 0

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

A fordító előszava

Kedves Olvasó!

Azok, akik netán ismerik jelen könyv szerzőjének A hugenotta fanatizmus áldozatai a XVI. századi Franciaországban című munkáját (Kráter Műhely Egyesület, 2021, ford. Karner András), meggyőződhettek arról, hogy alapos levéltári kutatómunka objektív történészi összegzését kapták kézhez.

Ezúttal van szerencsénk Michel Feretti egy újabb könyvét magyar nyelven a történelem rejtelmeit kedvelő olvasóközönségnek kínálni. A római katolikus egyház és az inkvizíció (Éditions Saint-Rémi, 2001) címet viselő munka hasonlóan tudományos igényű, korabeli, valamint újkori dokumentumokra támaszkodva közvetíti a szerző véleményét.

Százados tabukat döntöget, hiszen az antiklerikális kommunizmus és a nácizmus egyházellenességével szemben a II. vatikáni zsinatot (1962) követő korszak „mindenért” bocsánatot kérni akaró egyházi vezetői semmit sem tettek a köztudatban élő igen sötét és egyoldalú kép árnyalására.

Olvassa mindenki elfogultságtól mentesen az alábbiakat. Nem kell ledöntenünk a zseniális genovai hajós, Cristoforo Colombo szobrát, ha az őt követő szerencsevadász fehér ember évszázados bűneiért bocsánatért esedezünk is az Úrhoz.

Karner András

Budaörs, 2023. május 28-án,
pünkösd napján

A római katolikus anyaszentegyháznak és
a piarista kegyes tanítórend iskoláinak

Bevezetés

„Minden történelmi precedenst nélkülöző szertartás volt” – nyilatkozta Ratzinger bíboros, a Hittani Kongregáció prefektusa, amikor megkérdezték tőle, mi a véleménye a római Szent Péter téren 2000. március 12-én lezajlott liturgikus eseményről.

A maga nemében páratlan ceremónián maga a pápa, II. János-Pál prezideált hét bíboros, valamint eminenciás Piero Marini, a pápai liturgikus ünnepek mesterének társaságában. A Michelangelo Pietàja előtt elvonuló körmenet során a kardinálisok hét bűnbánati könyörgést fogalmaztak meg a keresztények által az elmúlt kétezer évben elkövetett „bűnöket” illetően.[1] Ezen „bűnök” közt első helyen szerepelt a hit és erkölcs nevében elkövetett türelmetlenség. Egyetlen kommentátor sem tévedett: az inkvizícióról volt szó.[2]

A 2000-es Nagy Jubileumot szervező Történelmi és Teológiai Bizottság a domonkos Georges Cottier elnökletével 1998. november 1-jével nemzetközi szimpóziumot szervezett az inkvizícióról. A Nagy Jubileumot előkészítő bizottság elnökének, Echegaray bíborosnak a meghívására mintegy hatvan szakértő foglalt helyet a résztvevők sorában. Az ünnepélyes bocsánatkérés fényében II. János Pál elgondolkodásra kérte a résztvevőket, „tekintettel arra, hogy az igazság szolgálatában, főként bizonyos századokban, az intolerancia, sőt az erőszakos cselekmények bűnét követték el (…), ezen fájdalmas fejezetek mellett az Egyház fiai nem mehetnek el anélkül, hogy lélekben bocsánatot ne kérnének”.[3]

II. János Pál, a kardinálisokhoz intézett 1994-es Motu Proprio című, saját kezdeményezésből kiadott dokumentumában ezt írta: „Hogyan hagyhatnánk szó nélkül a hit nevében elkövetett erőszakos cselekmények bármelyikét is? A vallásháborúk,[4] az inkvizíciós bíróságok és az egyes emberek ellen elkövetett másféle erőszakos cselekmények tényét. (…) Szükséges, hogy az Egyház a II. Vatikáni Zsinat fényében és az Evangélium elveinek világosságánál feltárja történetének sötét lapjait.”[5] Mindezek, valamint a 2000. március 12-i bocsánatkérés aktusa három kérdést vetnek fel: az inkvizíció ellentétben állt-e az Evangélium szellemével? Nem szükségszerűen kapcsolódott-e az Egyház és a kereszténység történetéhez? És végezetül: módszereit valóban az intolerancia és az erőszak jellemezte-e?

I. Az inkvizíció teológiai és filozófiai alapjai

„Az inkvizíciót[6] megtörtént történelmi eseményként kell elfogadnunk, amelyet a középkor emberének mentalitását kutatva próbálhatunk igazolni”[7] – írja Guy és Jean Testas az inkvizícióról szóló könyvükben. Az inkvizíciót nem elégséges olyan intézményként tárgyalni, amely a már idejétmúlt katolikus mentalitás gyümölcse: ez visszavezetne azon alapelvek vizsgálatához, amelyek létrehozását és működtetését előidézték.

Ezek az alapelvek megváltoztathatatlanok, mert a természetből, az Egyház és a társadalom rendeltetéséből fakadnak.

Az Egyház Jézus titokzatos teste, olyan természetfeletti társaság, mely arra hivatott, hogy tagjait az örök életre vezesse azon transzcendens kegyelmek segítségével, melyeknek egyedüli birtokosa, egyben adományozója. A kegyelem közvetítője, amely nélkül lehetetlen a megváltásban részesülnünk, a hit féltékeny őrzője, a természetfeletti rend fundamentuma. Tökéletes szerveződésként joga és kötelessége védelmezni önnönmagát mindazok ellen, akik egységét és tagjai üdvösségét veszélyeztetik. Akkor is, amikor eretnekség bomlasztja, hívei mellett kell lennie, akár a gyermekeit gyilkosoktól védelmező édesapának és édesanyának. Miután az eretneket leleplezték, majd megpróbálták megtéríteni, el kell távolítani a közösségből, melyet téveszméivel megfertőzhet. Aquinói Szent Tamás erről így ír:

„Az Egyház, minthogy irgalmas és keresi a bűnösök megtérésének módját, nem ítéli el azonnal az eretneket, hanem első, sőt akár másodízben is megbánásra buzdítja. Ha azonban az eretnek makacsul ragaszkodik téves nézeteihez és megtérése reménytelen, mások üdvösségének védelme érdekében szükség van az illető kiközösítése és átadására a világi bíróságnak, amely adott esetben halára ítéli.” Szent Jeromos pedig azt mondja a Decretalisban (a katolikus egyházjoggal kapcsolatos szabályok gyűjteményében): „El kell távolítani az üszkös sebeket, és elkülöníteni a nyájat a rühösektől, nehogy az egész nyájat megfertőzzék, s ily módon mindegyik állat elpusztuljon. Alexandriában Arius tévtanítása csupán egy szikra volt, de minthogy időben nem fojtották el, elég volt ahhoz, hogy pusztító tűzvészt okozzon.”[8]

De ha az Egyház lelki szankciókat helyez is kilátásba az eretnekekkel szemben, a vérontástól borzad és tisztségviselőinek tiltja: „A papok nem onthatják más vérét – mondja Aquinói Szent Tamás –, sokkal inkább készeknek kell lenniük Krisztusért a saját vérük ontására, hogy hasonlatosak legyenek ahhoz, akit hivatásukkal képviselnek.”[9] Ez persze nem akadályozhatja a papokat abban, hogy lelkesítő prédikációikkal avagy feloldozásaik révén lelkileg támogassák, bátorítsák az igazságos háborút vívó uralkodókat.[10] Ezért aztán ahol az eretnekség bizonyos mértékben az Egyház által hirdetett hitigazságoktól eltérően lép fel, megzavarva ezzel a társadalom rendjét, az Egyháznak szüksége van a keresztény uralkodók pallosára.

A könnyebb megértés kedvéért szabadjon emlékeztetünk a világi hatalomnak a spirituális hatalom alá rendelésének szükségességére az adott korban.

A társadalomnak, melynek az ember természeténél fogva része, szüksége van olyan autoritásra, hatalomra, amely kormányozza, egyben a közjóra felügyel: „Ugyanis számtalan ember létezik, de mindegyik a maga érdekét tartja szem előtt; ez a sokaság annyifelé húzna, ahányan csak vannak, feltéve hogy találnak valakit, aki a közösség érdekének képviseletében a többség javát nézi. Így van ez akármilyen emberi vagy állati testben, melynek tagjai az egyén közös érdekében működnek.”[11] A hatalomnak tehát küldetése van, hogy az embereket és a társadalmat létezésük végéig vezesse: „Tehát minden kormányzati hatalom szándéka a rájuk bízottakról való gondoskodás.”