Írta: Micol Ostow

A mű eredeti címe: Riverdale – Death of a Cheerleader

Fordította: Sárossy-Beck Anita

Szerkesztő: Valuska Sára

Nyelvi korrektor: Karakai Eszter

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Archie Comic Publications, Inc. 2020

© Sárossy-Beck Anita

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány az Archie Comic Publications, Inc. és a szerző engedélyével készült.

Borítókép: Warner Bros. Entertainment Inc.

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 838 9 (epub), kiadói kód: MX-1645e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; Tel.: (62) 548-444

e-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

PROLÓGUS

JUGHEAD

Riverdale olyan kisváros, amely csak úgy csöpög a „cukiságtól”. A hétköznapi megfigyelő számára viszonylag egyszerű azt feltételezni, hogy errefelé az élet nem szól másról, mint az egyszerű kisvárosi értékekről, bármit is jelentsen ez. Ha azonban valaki jobban ismeri ezt a helyet, tudja, hogy a látszat mennyire csal. Gondolj arra, hogy kevesebb az „amerikai” és hangsúlyozd jobban a „gótikust”, és máris jó úton haladsz. És mi az, amit rendíthetetlen bizonyossággal tudni vélünk? Ebben a városban a megfáradt ember nem pihenhet meg, nincs egy csöppnyi megállás sem.

És akartok még egy híres mondást, amit mindenki ismer? „Ami becses, nem marad.”

Habár a Kívülállók című regényt sok éve olvastam, soha nem éreztem aktuálisabbnak ezt az idézetet, mint amikor a Riverdale gimiben a végzős évünket kezdtük. Mert tényleg: ami becses, sohasem marad meg örökké. És ez a tény sehol sem igazabb, mint a mi megtévesztő kis városkánkban, ahol a változás az egyetlen állandó, és ahol az egyetlen megbízható tényező a bizonytalanság és a káosz jelenléte.

Néhány filozófus nagyra tartja a változás erényeit, fennhangon híresztelik, hogy a bizonytalanság kényszerít minket, embereket a fejlődésre. A mi kis korántsem álmatag városunkban azonban a változás elsődleges hírvivői sokkal kevésbé törődnek az erényekkel…

Nos, velük kapcsolatban inkább a hét főbűn jut az ember eszébe.

Ez a kifogyhatatlan és örökös változás Riverdale hétköznapjainak legbanálisabb szintjét is átszövi. Íme az első esetünk: gyakorlatilag én már nem is járok a Riverdale gimibe.

A legutóbbi távozásomat Riverdale-ből még az érettségi előtti utolsó évben hangos motorzúgás és sűrű kipufogófüst kísérte, miközben a motoromon elrobogtam a Stonewall Bentlakásos Magániskola felé. Ha őszinte akarok lenni, teljesen váratlan döntés volt.

Ez előtt is hagytam már el Riverdale-t meglehetősen nehezített körülmények között, miután elpateroltak a Southside gimibe és gyámság alá helyeztek. Ha jobban belegondolok, nem is volt olyan szörnyű, mert a Southside-on barátokra leltem a Kígyók között. Életemben először megengedtem magamnak, hogy közéjük álljak és sorsközösséget vállaljak velük. (Nemrég még a létszámunkat is növeltem Toni Topaz Bájos Bitangok bandájával kötött informális szövetséggel).

Ezúttal viszont a saját döntésem alapján hagytam el Riverdale-t. Még ha ezt a döntést nehéz is volt meghozni, hiszen egyszerre járt kiszámítható és előre nem látható következményekkel. Adódott, szinte az ölembe hullott egy lehetőség, hogy beiratkozzak a Stonewall Magániskolába. Én pedig mindkét kézzel belekapaszkodtam és szorosan fogtam, akár egy fényes rézfogantyút egy cirkuszi körhintán.

A Stonewallba való felvételem egyúttal azzal is járt, hogy a családi hagyományokat felrúgva megvalósítom az álmomat: író leszek. A Stonewall lehetőséget adott arra, hogy komolyabban foglalkozzak a munkámmal és motivációt, hogy odafigyeljek rá. Habár fizikai fájdalmat okozott, hogy ott kellett hagynom a barátaimat – nem beszélve arról az érzésről, amit a Bettytől való elválás jelentett –, ez a lépés mégis egy nagyobb terv része volt, elindultam azon az úton, melyen én vagyok az első a családban, aki egyetemre járhat.

Ami becses, nem marad – és a zöldebb legelők? Azok ott állnak valahol, és nagy ritkán el is érheted őket, ha hajlandó vagy kockázatot vállalni.

Pont ezért hívják az ilyen döntéseket nehéznek, nemdebár? Mert nehezek. És mert hosszú távon kihatnak az életedre. Igyekeztem pozitív maradni és a legjobbat remélni, még akkor is, ha nem az az örökké mosolygós srác vagyok, akinek mindig minden sikerül. Kénytelen voltam engedélyt adni magamnak – ami valljuk be, igencsak naivnak bizonyult –, hogy elhiggyem: ami Betty és köztem van, az soha nem múlhat el.

De ezt majd az idő eldönti, ezzel mindketten tisztában vagyunk. És bár hangosan egyikünk sem ismerte be, vagy konkrétan ezekkel a szavakkal sem, én mégis tudtam, hogy mindketten szorongtunk egy kicsit. (Talán még annál is jobban – bár ha nekem szegeznétek a kérdést, nagy vehemenciával tagadnám.)

Betty természetesen teljes mellszélességgel támogatta a döntésemet, hogy beiratkozzak a Stonewallra. Pontosan értette, hogy számomra ez mennyire elképesztő lehetőség. Csakhogy amikor belegondolt, hogy napokra vagy akár hetekre is külön leszünk egymástól… Kinek ne támadnának kétségei ilyenkor?

Végül is nem csak kettőnkről szólt ez az egész. A változás – annak minden terhével és bonyodalmával együtt – vírusként fertőzte meg városunk vérkeringését. Mondjuk úgy, hogy benne volt a levegőben. Ez a kifejezetten Riverdale-re jellemző dolog, ami addig nem tágít, amíg el nem pusztít mindent, ami jó, ami tiszta és megbízható, ha az útjában áll.

„Varchie” szintén a maga elviselhetetlennek tűnő nehézségével küzdött. Archie a tavalyi évben nagy pácba került, de valahogy sikerült kikecmeregnie belőle hatalmas akaraterő árán. No, persze a barátai támogatása is kellett. Veronica volt az első, aki mellette állt, ez nem is kérdés.

És most nézzünk egy kevésbé egyértelmű kérdést – hiszen az tény, hogy Archie-t mindenki nagyon szereti –, de hogyan tudunk segíteni neki megbirkózni az apja elvesztésével? Fred Andrews hiányát mindenki megszenvedte. És semmit nem tudtunk mondani vagy tenni, amivel enyhíthettünk volna barátunk fájdalmán. Veronica azonban eltökélte magát, hogy megpróbálja. Ahogy vele együtt mi mindannyian.

Archie rá jellemző módon persze igyekezett tartani magát: az El Royale bokszklubból az apja tiszteletére egy közösségi központot hozott létre, ahová befogadták a környék minden rászoruló fiatalját, akinek jó szamaritánusra volt szüksége. Pont ugyanúgy, ahogy Archie apja tette volna. Mert ő mindig így viselkedett.

Azt hiszem, valahol a lelkünk mélyén mindhárman aggódtunk, hogy ez a nagy igyekezet csupán arra szolgál, hogy elterelje a figyelmét a fájdalomról. Ezzel persze semmi gond nem volt, különösen, ha erre volt szüksége a gyász feldolgozásához. De közben azt is tudom, mindannyian vártuk, hogy megnyíljon előttünk. Szerettünk volna segíteni neki, hogy ott legyünk és vigaszt nyújtsunk. A többi pedig Archie dolga, bármennyire is nehéz számunkra karba tett kézzel állni és nézni, ahogy szenved. Különösen úgy, hogy közben a saját problémáinkkal is meg kell küzdenünk.

Számomra ezt a problémát a Stonewalli Négyes jelentette.

Négy diák, akiket „eltűntnek” nyilvánítottak. Bármennyire jelentéktelennek és mélyen kevésnek éreztem ezt a kifejezést. Hogy hihettem naivan azt, hogy csak egyszerűen, büntetlenül megszökhetek a szülővárosomból és átiratkozhatok egy másik suliba? A káosz, a veszteség és a zavarodottság belém csimpaszkodott, és nem engedett a markából. Mert még ha valaki el is költözik Riverdale-ből, a város mentalitását mélyen a lelkében hordozza.

Ez pedig azt jelentette, hogy barátaimnak és nekem minden reményünk szertefoszlott, hogy az érettségi előtti évben végre szép csendben elérjük a „normális gimis diák” státuszt. A szép álmot is a „legszebb, ártatlan tizenhét éves korról” szép csendben a fiókba suvasztottuk, ugyanazok az erők törték össze, melyek még egy olyan ártalmatlannak tűnő eseményre is árnyékot vetettek, mint egy iskolai színdarab.

Nagyon is lehetséges, hogy valaki elátkozott bennünket.

Mégis, valahol a lelkünk mélyén még ott pislákolt egy halvány reménysugár. Remény arra, hogy kapunk még egy esélyt, és a dolgok változhatnak. Mégpedig jobb irányba. Elvégre én addigra már elmentem a városból. Most a Stonewall Magániskolába járok, újabb lépést teszek annak a szatirikus filmnek az átírására, amelybe akaratomon kívül beleszülettem.

Elmentem a Stonewall miatt, Bettyvel pedig úgy döntöttünk, megteszünk mindent, hogy a távolság ne verjen éket közénk. Veronica közben csak figyelt, ahogy mindig, ő optimista maradt, miközben Archie próbálta újjáépíteni összeomlott világának sarokköveit.

Mindenki tette, amit tudott.

Meg kell hagyni, nem túl biztató eredménnyel. Mert bármilyen buzgalommal is próbáltuk belevetni magunkat a hétköznapok úgy nevezett normalitásába – egy esti pókerezés a fiúkkal, egy pomponlány tábor vagy néhány tini tévédrámában látott program –, Riverdale alapvető szelleme alattomosan mindig visszakúszott felénk.

Hogy is szól a mondás?

Ja, igen, megvan! „Az őrültet arról lehet felismerni, hogy ugyanazt a dolgot csinálja újra és újra, miközben más eredményt vár.”

De mi mégis ott álltunk az érettségi előtti év küszöbén, és megint csak jobbak akartunk lenni, mást és nagyobbat álmodni. Egy olyan világot mertünk elképzelni, amely túlmutat a szörnyűségeken és a pusztításon, vagyis Riverdale minden létező rendellenességén.

Nem akartam azt gondolni, hogy elment az eszünk. De ha nem az őrület vezérelt bennünket, akkor mégis mi? A remény volt az egyetlen lehetséges konklúzió, amit levonhattam.

Reméltünk, a legcsüggesztőbb tapasztalataink ellenére is. Még úgy is, hogy semmi okunk nem volt az óvatos optimizmusra. Egy újabb mondás: „A remény az örök tavasz.” És a barátaimmal együtt mi ennek lettünk ékes bizonyítékai.

Ha pedig jobban belegondolok: talán ez mégiscsak őrültség.

I. RÉSZ:
JÓL MEGALAPOZOTT TERVEK

ELSŐ FEJEZET

RIVW IDŐJÁRÁS-JELENTÉS

1 perce

Riverdale-en és környékén mostantól vasárnap estig zord időjárási körülmények várhatók. A meteorológusok előrejelzése alapján tartós esőzés és erős szél várható, a hirtelen lezúduló csapadék áradást okozhat. Kérjük, hogy folyamatosan kövessék a híreket. Mi törődünk a biztonságukkal!

RIVW.com és partnerei

Veronica:

Jó reggelt, Archiekins! Hogy van az én kedvenc koránkelőm?

Archie:

Szia, Ronnie! Jól vagyok, de fáradt. Tegnap sokáig fent voltam, mert takarítottam a klubot.

Veronica:

Milyen szerencsések azok a kölykök, hogy vagy nekik!

Archie:

Hát, ja… de bárcsak többet tehetnék értük.

Archie:

Bocs, nem akarok negatív lenni. Tömören: jól vagyok. Veled mizu?

Veronica:

Az én derék harcosom. Remélem tudod, hogy nem baj, ha nem vagy jól.

Veronica:

Sok mindenen mentél keresztül. És muszáj magadban mindent feldolgoznod, méghozzá a saját tempódban. Nem kell előttem erősnek mutatkoznod.

Archie:

Tudom, Ronnie. Annyira jó fej voltál azok után, ami apámmal történt. Fogalmad sincs, mennyire jól esik.

Veronica:

Te magad mondtad: bárcsak többet segíthetnék.

Veronica:

De addig is, bármennyire szánalmasan is hangzik, van egy ötletem: és remélem, jobban hangzik, mint a közmondásos kukac az almában.

Veronica:

Nemsokára találkozom Bettyvel Popnál egy kis suli előtti dumcsizásra. Mi lenne, ha te is eljönnél? Szerintem nagyon örülne neked. Meg aztán jó régóta nem futottunk össze egy laza pletyire, ahogy azt a gimi átlagos utolsó évesei szokták.

Archie:

Hát, igen. És bárcsak mehetnék. Mert jó lenne megint normális dolgokat csinálni.

Veronica:

De nem érsz rá?

Archie:

Sajnos nem.

Veronica:

De hát a klubot már tökéletesre pucoltad.

Archie:

Igen, de van ott még ezer más dolgom. Tudod, hogy van ez, neked is ott a La Bonne Nuit.

Archie:

És most, hogy apa már nincs… próbálom az Andrews építővállalatot is felügyelni, a faszállítmányokat meg a többit. Tudod, csak addig, amíg nem találunk valakit, aki átvenné a logisztikát meg az emberek irányítását. És ma reggel rengeteg szállítmány érkezik.

Veronica:

Értem. És persze, tudom, hogy működik ez. És nyilván azt is tudom, hogy fantasztikus, ahogy összefogod a közösséget, PLUSZ még az apukád cégét is viszed. Nagyon büszke lenne most rád. Ahogy én is.

Archie:

Remélem is! Igyekszem.

Veronica:

És nem hiába igyekszel, Archie. Megismétlem: FANTASZTIKUS vagy!

Veronica:

De ugye tudod, hogy nem kell mindent egyedül csinálnod? Ha bármiben tudok segíteni, szólj! Ha hiszed, ha nem, elég jól értek a logisztikához. Engedd, hogy levegyem a terhet a válladról. Hát nem erre való egy barátnő?

Veronica:

Nagy kár lenne, ha veszni hagynánk azt a sok tapasztalatot, amit Popnál és a La Bonne Nuit-ben szereztem…

Archie:

Bizony nagy kár!

Archie:

Úgy értem, tényleg nagy tapasztalatod van. És tényleg aranyos vagy, meg nagyon cuki. És persze te is fantasztikus vagy! De hidd el, jól vagyok.

Veronica:

Csak tudd, számíthatsz ránk, Archiekins. Vannak barátaid és elvárják, hogy segítséget kérj tőlük.

Archie:

Igen, tudom. De anyám most mindent kézben tart. A cégvezetést ő viszi. Nem akarlak most ezzel terhelni.

Veronica:

Ez nekem nem teher, Archie. Soha ne gondold ezt! Én itt vagyok, amikor csak szükséged van rám. Csak mondd, hogy mikor és segítek BÁRMIBEN!

Archie:

Ok, köszi. De most tényleg nem kell aggódnod miattam, Ronnie. Hidd el!

Veronica:

Nem tudok mást tenni, Archie, mint hogy elhiszem neked.

Archie:

Akkor jó… A suliban találkozunk?

Veronica:

Persze!

BETTY

Abban talán egyet tudunk érteni, hogy az utóbbi időben Riverdale-ben kibontakozó drámai események között a párkapcsolati problémák meglehetősen hátra sorolandók. Hogy Jughead és én távkapcsolatban élünk? Ez a tény eltörpül azokhoz a felismerésekhez képest, hogy például a saját anyám egy alvó FBI ügynök, és egy szervkereskedelmi szekta után nyomoz – de persze ez is éppolyan vicces… Vagy hogy az én rég elvesztett (majd megtalált és utána újra elvesztett) féltestvérem – aki mellesleg a pasim féltestvére is – ennek az egésznek a fő szervezője.

És ez még csak a jéghegy csúcsa. Azt lehetne hinni, hogy mostanra már hozzászoktunk és tudjuk, hogy mindent lépésről lépésre kell megtennünk. Mégis, mindig marad pár dolog, ami valahogy kirántja a talajt az ember alól…

Itt, Pop büféjének sárgás fluoreszkáló fényei között elég egyetlen pillantást vetni Veronica arcára, és az mindent elárul. És ekkor még el se mondta az Archie-val történt chatelésének összes fájdalmas részletét, amikor kora reggel, hajnalok hajnalán sajtos omlettet rendeltünk, én pedig mindent megtettem, hogy ne mutassak semmilyen reakciót.

– Egy szmájli emoji, B! Hát, ide jutottunk? – ráncolta a szemét Veronica, miközben kortyolt egyet a gőzölgő kávéból. – Van erre valami kézikönyv? Ahol lépésről lépésre leírják, hogyan segíthetsz a párodnak, miután elveszíti az egyik közeli hozzátartozóját? Mert ha létezik ilyen, akkor rendeljük meg a Glamazonról és két napos szállítást kérjünk. Úgy érzem, megfulladok. – Veronica megállt, hogy összeszedje gondolatait. – Vagy inkább Archie az, aki fuldoklik. Én pedig mindennél jobban szeretnék mentőövet dobni neki. – Veronica szeme megtelt könnyekkel. – Csak épp azt nem tudom, hogyan.

Biztatóan rámosolyogtam.

– Biztos vagyok benne, hogy jobban csinálod, mint gondolnád. És ami a kézikönyvet illeti… – megvontam a vállamat. – A suli után ráguglizhatunk. Szerintem kell, hogy legyen valami hasznos erről a neten.

– Nagyon remélem. Szeretném hinni, hogy tudok valamit nyújtani Archie-nak, amivel valós érzelmi támogatást vagy erőt adok neki. És vannak napok, amikor sikerül is elhitetnem magammal, hogy tudok. És hogy segítek neki átjutni ezen a… lehetetlenül mély gyászon. De aztán meg… – Veronica felsóhajtott.

– Aztán meg küld neked egy iszonyúan dedós szmájlit – fejeztem be a mondatát együttérző arccal. Nem volt nehéz kitalálni, mit érez most a legjobb barátnőm, lévén, hogy az utóbbi időben én is kaptam hasonlóan fura üzeneteket Jugheadtől. – Tudod, nekem is ismerős a helyzet.

Történt ugyanis, hogy Jughead anyja visszajött a városba az első váratlan eltűnése után, de csak azért, hogy a család háta mögött átvegye az irányítást a drogkereskedelem felett. Aztán fogta magát és megint lelépett az említett családtól. Nincsenek szavak, melyek leírhatják, mennyire elhagyottnak érezte magát Jughead. Sehogy nem sikerült elhitetnem vele, hogy őt így is szerethetik odaadóan és teljesen. Pedig higgyétek el, megpróbáltam.

Veronica felszúrt a villájára egy falat tojást, aztán félretolta a tányérján. – Hasonlóan fura üzeneteket kapsz Jugheadtől?

Fanyarul rámosolyogtam. – Hát, igen. Száz százalékig. Habár mostanában próbálok kevésbé birtoklóan viselkedni, de akkor is totál ki vagyok borulva, hogy távol vagyunk egymástól, amíg ő a Stonewallra jár. Már az is elég szörnyű volt, amikor átment a Southside gimibe. De most egy puccos bentlakásos privát suliba jár.

– Igen, de csak hétköznapokon van ott. És azt mondják, hogy… a távolság meglágyítja a szívet – magyarázta Veronica magasba ívelt szemöldökkel.

– Ezzel ellentétben: ha nem látom, nem gondolok rá. – Most rajtam volt a sor, hogy sóhajtsak egy nagyot. – Folyton próbálom magamat emlékeztetni, hogy ez azért még nem a világ vége. A Stonewall egy hatalmas lehetőség Jug számára, és jól teszi, hogy él vele. Amikor meg a testvérével foglalkozik, valahányszor hazajön… elismerem, csak egy szörnyeteg képes féltékeny lenni rá emiatt.

– De mégis…

– De mégis. – Leraktam az evőeszközöket a tányéromra, úgy döntöttem, elég volt az evésből. – Bevallom, szeretném, ha csak az enyém lenne! – sóhajtottam fel. – De ne is figyelj rám, szörnyű vagyok. Hidd el, pontosan tudom, milyen rendes tőle, hogy vigyáz JB-re, amíg Gladys nincs otthon. Nem lenne az a Jughead, akit szeretek, ha nem aggódna annyira a húgáért. Mert kezdjük azzal, hogy JB-nek szüksége van a figyelemre, biztos vagyok benne, hogy nagyon elhagyottnak érzi magát. – Előrehajoltam és az asztalra könyököltem, kínosan ügyelve arra, hogy ne érjek bele egy, az asztalra száradt szirupfoltba, amit valaki ott hagyott.

Veronica bólintott. – Valljuk be, tényleg elég elhagyatott volt. Szóval, igen.

– De az igazság az, hogy Jugnak is szüksége van a figyelemre. – Kis szünetet tartottam. – Tudom, szeret úgy tenni, mint akit semmi nem érint meg, de azért…

– Igen, tudom – vágott közbe Veronica.

– Mert valljuk be, ő sem egy robot. Jug egy kamaszfiú, akinek érzései vannak. És akit életében másodszorra hagy faképnél a saját anyja. És nem hajlandó beszélni róla. Mert erősnek akar mutatkozni. Előttem és JB előtt is.

Veronica fújtatott egyet. – Miért van az, hogy néhány fiú még mindig azt az elavult hagyományt vallja, hogy nem kell kimutatnia az érzelmeit?

– Ne kérdezd, mert nem tudom. De bevallom, kicsit fáj nekem. Mert még ha nem is mutatja ki, amit érez, tudom, hogy belül szenved. Pont ezért gondolom, hogy… jót tesz neki, ha gondoskodhat JB-ről. Még akkor is, ha ez azzal jár, hogy engem kevesebbet lát.

– A baj nem jár egyedül – jegyezte meg Veronica.

A baj. Igen, talán ez a megfelelő szó. – Ez is igaz, de ha tovább fejtegetjük, akkor talán egyfajta… nem is tudom, célt ad neki. Ugye, érted, mire gondolok?

– Teljesen – mondta Veronica, és még egyszer utoljára végigmérte a reggelijét, majd félretolta a tányért úgy, ahogy volt. – Talán nem is sokban különbözik Archie-tól, aki szintén futja a köreit, miközben viszi a központot és az apja szállítmányait is koordinálja. Erősnek akar mutatkozni. De én látom a fájdalmat abban a lelkizős szemében. Nem is az apja vállalkozásáról van szó. Nem igazán. Csak arról, hogy szeretné életben tartani az apja örökségét.

Veronica szavai megpendítettek egy húrt. Nem Archie volt az egyetlen közülünk, aki elvesztette az apját. Habár az én apám örökségét szívesebben láttam volna mélyen eltemetve a holttestével együtt.

– És nem is hibáztathatjuk ezért – jegyeztem meg halkan. – Fred Andrews különleges ember volt.

– Egészen különleges. Az egyik legszeretőbb és legodaadóbb apa, akit valaha ismertem. És nagy megtiszteltetés, hogy ismerhettem.

Tudtam, hogy Veronica most a saját apjára gondol, és annak kiterjedt bűnszövetkezetére.

– Egyáltalán nem hibáztatom Archie-t – jegyezte meg szomorkás hangon. – Csak azt kívánom, bárcsak többet tudnék tenni érte, hogy segítsek. De a megnyugtató közhelyek itt már nem segítenek. Nem beszélve a megalázóan dedós emojikról meg a LOL-okról.

– Igen, értem – mondtam ugyanannyira lehangoltan, mint ő. – Igazán értem.

– Tudom – Veronica átnyújtotta kezét az asztalon és megpaskolta az enyémet. – De te legalább megértesz. Mi lenne velem nélküled, ha még neked se tudnék panaszkodni időnként?

– Az előbb mondtad: a baj nem jár egyedül. – Ezen mindketten elmosolyodtunk.

– Mellesleg – folytattam, immár valamivel óvatosabban fogalmazva –, ha már a szülői örökségekről beszélünk… – Félrehajtott fejjel néztem Veronicára, kissé kérdően, mert nem akartam nyíltan kimondani, hiszen pontosan tudta ő is, miről beszélek.

Veronica felvonta egyik szemöldökét. – Ja értem! Arra vagy kíváncsi, hogyan viselem, hogy most már mindkét szülőmet rács mögé zárták?

– Remélem, nem gond, hogy megkérdezem – mondtam bocsánatkérő hangon. – Mert hát… nekem meg az apám volt a Fekete Csuklyás. Szóval nyilván nincs jogom ítélkezni.

Veronica legyintett egyet. – Nyilván. De nyugodj meg, köztünk nincsenek titkok. Mert ha nem lennél nekem, hogy lelkizhessek veled, akkor már réges-rég megőrültem volna.

– Ezt értsem úgy, hogy… – vágtam közbe.

– Hogy megvagyok, habár inkább csak egy szalmaszálba kapaszkodva lógok – válaszolta. Nem volt egészen megnyugtató, amit mondott, de én jól tudtam, hogy az én V-mnek hatalmas lelki ereje van. Ráadásul, ha tetszik, ha nem, számára nem ez volt az első hullámvasút, amire fel kellett ülnie a szülei gyanús üzelmei miatt. Sőt, mi több, ezúttal még köze is volt a bukásukhoz (habár előre kiszámítható, megjósolhatatlan kimenetellel).

– De most legalább, hogy apád börtönben ül, nem cseszeget folyton – jegyeztem meg. Abban nem voltam biztos, hogy Hiram Lodge mire képes, de azért drukkoltam, hogy a börtön visszatartja.

– Elvileg így van – felelte Veronica. – De meglátjuk, a gyakorlatban hogyan is működik, ha egyáltalán működik. Mert sajnos lehetetlen megmondani, Hiram Lodge csápjai meddig érnek el, akár még a rács mögül is.

Ez elég kijózanító gondolat volt. Kihúztam magam a csúszós műbőrön, amely a boksz székeit borította. – De ez elfogadhatatlan, V – mondtam valamivel határozottabb hangon. – Lehet, hogy a dolgok most nem annyira ideálisak, de ilyet már korábban is tapasztaltunk, nincs új a nap alatt.

– Nincs hát. Nem ismeretlen nekünk az efféle felfordulás – értett egyet Veronica. Kihalászott néhány bankót a pénztárcájából, hogy kifizesse a részét, miközben Pop ott termett mellettünk, és mosolyogva lerakta az asztalra a számlát.

– Nektek nem kéne már iskolába indulnotok, lányok? – érdeklődött barátságosan.

– De igen, az lesz a következő állomás – felelte Veronica. – Csak reméltük, hogy mielőtt útnak indulunk, sikerül kávéba fojtanunk a bánatunkat.

– Persze, persze, értem – mondta Pop, aztán elvette a kávés kannát a melegítőről és újratöltötte a bögréinket.

– Az előbb valami elfogadhatatlanról beszéltél – szólalt meg Veronica, miután ivott egy nagy kortyot a koffeines erősítő italból.

– Én csak azt mondtam, hogy többet is tehetnénk annál, mint hogy itt ülünk és panaszkodunk a tehetetlenségünkről, amivel segíthetünk Archie-n és Jugheaden. Vagy bárki máson a suliban, aki hasonlókon megy keresztül.

– Mert szokás szerint sokan vannak hasonló helyzetben.

– Hát, igen. Szerintem tarthatnánk egy kis ötletbörzét arról, hogy mit tehetünk értük… talán kitalálnánk valamit. És ha már itt tartunk, magunkra is gondolhatnánk, nem?

– De igen, jó ötlet. Talán vasárnap este jó lehet, miután a lovagod visszament abba a titkos, rejtett, kiváltságos barlangba.

Hangosan felnyögtem. – Jaj, ne emlékeztess rá! – A hétvégék Juggal soha nem elég hosszúak.

– Bocs, nem akartam. De igazad van: orvosi vényre írhatnának fel nekünk egy csajos esti programot, ahol közben terveket szövögetünk. Mit szólnál egy bio arcmaszkhoz és a Doktor Szöszi nézéshez az új házi mozinkban? Meg persze egy nagy adag Magnolia muffinhoz egyenesen a West Village-i Smithersből?

– Hm – elgondolkodtam ezen. – Pont vettem egy jó kis arcmaszkot magamnak.

Egyszerre kezdett rezegni mindkettőnk telefonja, hangosan kocogtatva az asztal felületét. Veronica előttem vette kezébe az övét, majd a kijelzőre pillantott. Ujját végighúzta a kijelzőn és feloldotta a telefont. – Várj egy kicsit ezzel a csajos estével. Cheryl írt – jegyezte meg. – sms-áradatot kaptam a Bestiáktól. Azt írják, nézzük meg az e-mailjeinket.

Vágtam egy grimaszt. – Azért írt sms-t, hogy elmondja, küldött egy e-mailt?

– Cheryl már csak ilyen – jegyezte meg sokatmondóan Veronica. – Őszintén szólva inkább megkönnyebbülést kéne éreznünk, hogy csak a drámai hatás kedvéért nem galambpostával üzent.

– Ez igaz. – Elkezdtem átnézni az e-mailjeimet. – Azt írja… hogy menjünk a tornaterembe az első szünet előtt.

Veronica vetett egy pillantást a csuklóján megcsillanó svájci órára. – Vagyis nagyjából most kéne ott lennünk.

– Mi meg pont most beszéltünk arról, hogy kéne valamit tennünk. – De valahogy mégis elfogott egy érzés, hogy ez a valami nem feltétlenül jelent jót.

– Legközelebb jusson eszünkbe a régi mondás – szólalt meg Veronica.

– Melyik mondás?

Veronica sokatmondóan rám vigyorgott, majd kezébe vette kígyóbőr Birkin táskáját és a hóna alá csúsztatta. – A Bestiákat hagyjuk békén.

– Úgy, hogy Cheryl Blossom is velük van? – nevettem fel. – Arra nincs sok esély.

MÁSODIK FEJEZET

Alice Cooper:

Betty, nem láttad valahol az arany karikafülbevalómat? Amiben egy kvarckő van?

Betty:

Nem, miért?

Alice Cooper:

Sehol nem találom. Az az érzésem, hogy ma SOKAT fogunk a viharról tudósítani, ami annyit jelent, hogy SOKAT leszek a kamerák előtt. És azok a kvarckövek olyan szépen csillognak a stúdió fényeiben.

Sajnálom, hogy elrontom a… természeti katasztrófádat?

Betty:

Nagyon vicces, Elizabeth.

Alice Cooper:

Nagyon vicces, Elizabeth.

Betty:

Amúgy régóta nem láttam a fülbevalódat. Remélem, meglesz. Most rohanok egy találkozóra a Bestiákkal. Majd körülnézek a lakásban. Puszi.

Feladó: Cheryl Blossom

Címzett: [lista – az összes Bestia TELJES]

Tárgy: kötelező összejövetel

Üdvözlet minden szeretett alattvalómnak!

Kötelességemnek tekintem, habár nem túl nagy örömmel, hogy tájékoztassalak róla: a Bestiák az első szünet előtt összejövetelt tartanak az iskolai tornateremben egy régóta halogatott bejelentés erejéig. Ha saját részvételem lebegtetése nem ösztönöz valakit a részvételre, akkor tudjátok, hogy az új igazgató, Honey, személyesen fogja majd megtenni ezt a bejelentést. Ez a hír bizonyára felkelti a kíváncsiságotokat.

Mindenesetre fontos tudni, kedveseim, hogy ez az e-mail nem egy felkérés, hanem kötelező ajánlás.

Hamarosan találkozunk!

Cheryl

Toni:

Cher, mi ez a nagy titkos bejelentés?

Cheryl:

Te butuska TeeTee. Tényleg azt hiszed, hogy elárulok neked bármit is, csak mert a szeretőm vagy?

Toni:

Hát, őszintén…

Cheryl:

Mert ha így van, akkor nagyon helyesen gondolod! Találkozzunk az öltözőszekrényeknél és mindent elmondok, amíg odasétálunk.

Toni:

Egy perc, és ott vagyok.

Feladó: Honey igazgató

Címzett: Cheryl Blossom

Tárgy: Új oktató

Jó reggelt, Cheryl!

Grappler edző izgatottan várja, hogy találkozzon a River Bestiákkal. Úgy tudom, te már értesítetted őket, és hamarosan mindenkivel találkozhatunk az első szünetben a tornateremben. Pontos érkezést várok. Kapja meg Grappler edző a legmelegebb fogadtatást!

Feladó: Cheryl Blossom

Címzett: Honey igazgató

Tárgy: RE: Új oktató

Meg vagyok sértve, hogy ezt egyáltalán kérnie kellett, igazgató úr! Már régen értesítettem és összehívtam a River Bestiáimat. Mindenki kíváncsian várja a Bulldog közösség legújabb tagját. Én a magam részéről alig várom a nagy eseményt!

Ne aggódjon, igazgató úr, nem fogom hagyni, hogy bárki is elrontsa a nagy bejelentést. Fantasztikus lesz!

CHERYL

– Jaj, TeeTee… J’adore ezt a ma reggeli Elnett illatot. Annyira frissítő! – Mélyen beszippantottam az elméletileg illatmentes hajlakk fertőtlenítőre emlékeztető szagát, amit a River Bestiák állítólag előszeretettel használnak magukon. Vicces, hogy egy illatmentes hajlakkot már tizenöt méterről érezni tudok.

– Igen, valóban… ott lebeg a levegőben – szipogott Toni óvatosan, és szemmel láthatóan nálam jóval kevésbé érezte magát lelkesnek a tornateremben látott nyüzsgésben.

De persze épp ezért volt ő az én yangom yinje, az én mérgem ellenszere (vagy talán fordítva?), az én meggylevem valódi kólája. Antoinette Topaz esetében ugyanis kivétel nélkül számítani lehetett arra, hogy a változásokat rendre egykedvűséggel és tiszta fejjel fogadja… bár, ha nagyon őszinte akarnék lenni? Az én szerelmem egész csöppet hajlamos volt arra, hogy egyenesen belerohanjon minden csetepatéba. Mi ketten tökéletesen kiegészítettük egymást.

Márpedig ma szükségem volt Toni kiegyensúlyozottságára, miközben Honey igazgató arra készült, hogy bombát dobjon a méhkas közepébe. Persze, biztosítottam, hogy a Bestiák örömmel fogadják majd az új pomponedzőt. És arról is, hogy… tudják, mi a jó nekik.

Szerencsére a lányok azzal a kellő komolysággal fogadták az üzeneteimet, amilyennek szántam; egyetlen percet sem késtek erről az utolsó pillanatban összehívott eseményről. Most az egész csapatom egyforma arányú lelkesedéssel és bizonytalansággal ült a lelátókon a nagy bejelentésre várva.

Nagyon helyes. Még pár percet várhatnak. Elvégre néha jót tesz egy kis várakozás.

Felettem valaki megköszörülte a torkát. Felpillantottam. Veronica Lodge, ki más. Egy tehetséges Bestia, aki szerény személyemtől csupán kevéssel marad el az ész és a szépség terén, de mégis állandó tüskét jelent az én oly nagyon kiformált személyiségemnek. Míg én kifejezetten élvezem a kihívásokat, a Veronicában lobogó tüzet gyakran kimerítőnek találom. Rendszeresen emlékeztetni kell, hogy ki is itt a főnök.

(Mert az mindig én maradok. Ha netán bárki mást is emlékeztetni kell.)

– Igen? – fordultam hozzá kihívó hangon.

Veronica a szemét forgatva válaszolt. – Cheryl, légyszi most kímélj meg minket ettől a drámai felvezetéstől. Te hívtál ide. Mi pedig engedelmeskedtünk. Mi lenne, ha… elkezdenénk végre, amiért itt vagyunk?

Egy kezemmel leintettem. – A lelkesedésedet tudomásul veszem.

Erre Veronica újra vágott egy grimaszt.

– És természetesen most, hogy már mindenki itt van, azonnal elő is állunk az izgalmas bejelentéssel. – Tina Patel felé biccentettem, aki vigyázzállásban állt a csapat edzőjének irodaajtaja mellett, amit abban a pillanatban kitárt.

– Honey igazgató úr és Grappler edző! Kérem, csatlakozzanak hozzánk.

A lelátókon morajlás futott végig, ahogy Honey erőteljes léptekkel kilépett az irodából, oldalán újdonsült, bátor vezérünkkel. Honey mosolygott, ez valamelyest ritkaságszámba ment a rendszerint szigorú férfi esetében. A Bestiák azonban nem is őt figyelték. Figyelmük középpontjában az igazgató mellett álló nő volt, akit mindenki kíváncsian méregetett.

Greta Grappler jelenléte szilárd volt és különleges; a nő minden lépésével tiszteletet parancsolt magának. Olyan volt, mint egy hatalmas amazon, combjainak és vádlijainak vaskos izmai élesen kirajzolódtak, ahogy végiglépdelt a tornaterem padlóján. Öltözete a szokásos edzői egyenruha volt: sportos rövidnadrág, amilyet a Bestiák hordanak az edzéseken (de mivel én segítettem a ruharendelésben, tudtam, hogy egy extra hosszú tréningnadrágot is beszerzett magának a közeledő hidegre gondolva). Gombos felsője poliészter volt (ezen a szabályon nem tudtunk változtatni, habár régóta lobbiztam, hogy tiltsák be a szintetikus anyagokat, de mindhiába) a Bulldogok kék-arany színeivel. Sötét, hullámos haját szoros kontyba kötötte a feje tetején. Mikor a lelátókhoz ért, végigpásztázta szemével a kíváncsi tekintetű lányokat, aztán kezét felemelve üdvözölte őket. A Bestiák válaszul (és megint csak kíváncsian) mocorogni kezdtek a helyükön, úgy fordultak, hogy még jobban szemügyre vehessék, miközben zavart kérdéseket suttogtak egymás felé.

Egyik kezem a magasba emelve csöndet kértem, amit az összegyűlt csapattagok meg is adtak. – Bestiák! – szólaltam meg mosolyogva. – Nem is tudnánk jobban kezdeni ezt az iskolaévet, mint egy új edzővel!

Erre újból zajos suttogás tört ki.

– Igen, igen – ismételtem meg, ügyet sem vetve az egyre erősödő hangokra.

Határozottan folytattam tovább. – Grappler edző a melegebb és naposabb Florida államból érkezett hozzánk, ahol teljesen egyedül irányított három különböző csapatot és vezette el őket az országos ligáig. Én pedig meg vagyok róla győződve, hogy velünk is ezt fogja tenni.

– Örömmel üdvözöljük – szólt közbe Honey igazgató.

Grappler edző ekkor a magasba emelte az egyik kezét és szerényen elpirult. – Nagyra értékelem ezt a lelkes méltatást, Cheryl, és köszönöm a fogadtatást, Honey igazgató – szólalt meg. – De ezek a győzelmek nem egyedül nekem köszönhetők. Mert meggyőződésem, hogy a csapat erőfeszítései nélkül nem ment volna. – A csapat szót erősen kihangsúlyozta, egyenként artikulálva minden egyes hangot.

– Ez természetes – mondtam helyeslően. – De egy jó edző víziója kulcsfontosságú a sikerhez.

Grappler megvonta a vállát, szemmel láthatóan elfogadta a dicséretet, habár még nem érezte teljesen kényelmesnek.

(Soha nem fogom megérteni, hogy egyesek miért utálják annyira magukat dicsérni. Ha mi nem vagyunk képesek magunkat támogatni, akkor mégis kitől várjuk, hogy megteszi helyettünk?)

– De Cheryl – szólalt meg Veronica tiltakozó hangon –, ez az egész olyan… hirtelen történt. Persze, jó értelemben – pillantott most Grappler edzőre. – Üdvözüljük, természetesen, Grappler edző! – Aztán újra felém fordult. – De bármilyen izgalmas is ez a hír, attól még meglepő. A Bestiák még soha nem versenyeztek országos szinten. – Körbepillantott a csapat többi tagján, megerősítést vagy ellenkezést várva tőlük. – Nem igaz?

– Nem bizony – szólalt meg Ginger Lopez, fejét ingatva meglengette fekete lófarkát.

– Ezt én is tudom – vágtam közbe –, de miközben a területi divízióban folyamatosan elhoztuk az első helyet sok éven át, és ezzel közösen begyűjtöttünk sok-sok díjat, nekem ez az utolsó évem a suliban. És nem tudom, ti mit gondoltok, lányok, de én a magam részéről nagy csattanóval szeretnék távozni. Persze, tudom, hogy néhányunk számára elég, ha nagy halak lehetünk egy kis tóban. De miért ne tűznénk ki nagyobb célokat? Ugye tudjátok, hogy odakint vár minket egy hatalmas óceán?

Figyeltem, ahogy Veronica ízlelgeti a hallott információkat. Persze tudtam, hogy csapattársaim közül sokan inkább szépen ülnének a babérjaikon az érettségi előtti utolsó évben, mintsem felpörögjenek egy végső, hatalmasan csillogó győzelemre. Nekem azonban nem volt elég, hogy biztos helyem volt az általam kiválasztott egyetemen, ez sem tántorított el attól, hogy elengedjem a győzelem esélyét. Veronicának ott volt a La Bonne Nuit és Pop étterme – ezek mind lefoglalják majd a középiskola befejezése után. És hamarosan nekem is lesznek hasonló megfontolásaim a középiskolán kívül. De a Riverdale gimi uralkodó királynőjeként nem engedhettem át a trónt másnak úgy, hogy ne tegyek még néhány ékkövet csillogó koronámra.

Betty bizonytalanul hajolt közelebb. – Szerintem remekül hangzik – mondta hatalmas mosolyt villantva Grappler edzőre. – Úgy értem, V és én pont ma reggel beszélgettünk arról, hogy… az elmúlt pár évünk meglehetősen rázós volt itt, Riverdale-ben. És egy új edző meg néhány új verseny tényleg jó kikapcsolódást jelentene, nem? Amolyan normális, gimis tevékenység. Mert megérdemeljük.

– Ennél szebben én se mondhattam volna, Betty – szóltam közbe. – És imádom a lelkesedésedet! – Az elmúlt két év során kétszer is elveszítettem az én drága testvéremet, Jay-Jay-t: először akkor, amikor brutálisan meggyilkolta saját aljas családfőnk; másodszor pedig valamivel szimbolikusabban – de nem kevésbé fájdalmasan –, amikor az a senkiházi Svengali Edgar Evernever hipnotizációval rávett, hogy azt higgyem, Jason visszatért az élők sorába. (Az most egy egészen más kérdés, hogy sikerült-e rendesen búcsút vennem tőle.) És ha egy emberekből álló piramis tetején állni egy csillogó trófea reményében akár egy csöppnyi örömöt is hozna, én benne vagyok. Teljes szívemből.

– Remélem, mindannyian segítetek nekem, hogy Grappler edző otthon érezze magát itt, Riverdale-ben. – Tapsolni kezdtem, bátorítva a lányokat, hogy csatlakozzanak, és a szaggatott tapsok hangja fokozatosan végigvonult az egész termen.

Grappler edző előrelépett, kezével megint intett egyet, de továbbra is kissé félénknek és visszafogottnak tűnt. – Én csak annyit szeretnék mondani, hogy nagyon örülök, hogy itt lehetek. Több videót is megnéztem a gyakorlataitokról, és izgatottan várom, hogy együtt dolgozhassak egy ilyen tehetséges csapattal. Rengeteg ötletem van, hogyan tudnánk felfrissíteni a gyakorlataitokat, felhasználva mindazt, amit már megtanultatok, de új koreográfiákkal és néhány még nehezebb akrobatikus elemmel tennénk izgalmasabbá. Mert tudom, hogy képesek vagytok rá és remekelni fogtok.