Lars Kepler

A PÓK

Fordította: Erdődy Andrea

A mű eredeti címe: Spindeln

Copyright © Lars Kepler, 2022

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

Magyar fordítás © Erdődy Andrea, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-181-3 (papír)

ISBN 978-963-614-182-0 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Szöke Thomas/eyelab.dk

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

A szerző felhívja az olvasók figyelmét,

hogy jelen kötet lerántja a leplet a Lázár,

valamint a Homokember című regény egyes részleteiről.

Egyszer volt, hol nem volt, élt egyszer egy Jurek Walter nevű sorozatgyilkos Svédországban, aki mind az elkövetési módszereinek kegyetlenségét, mind az áldozatai számát tekintve felülmúlta Észak-Európa valamennyi gyilkosát.

Ám Joona Linna felügyelőnek végül sikerült megállítania őt.

Mivel a felügyelő nem hisz sem az ember veleszületett, sem a metafizikai értelemben vett gonoszságában, leginkább úgy fogalmazna: Jurek az évek során elveszítette lelkének azon részét, amely képes emberré tenni az embert.

Azon kevesek közül azonban, akik tudtak Jurek létezéséről, a többség bizonyára azt állítaná, a világ jobb hellyé vált nélküle.

Jurek Walter ugyan már nem él, ami azonban eltűnik, sosem vész el nyomtalanul, mintha nem is létezett volna. Folyton változó világunkban a dolgok időnként helyet cserélnek, és ami megszűnik, olyan űrt hagy maga után, amelyet félő, hogy így vagy úgy betölt valami más.

1

Margot Silverman hallja a paták dobogását a szálkás léceken, ahogy a ló végiggaloppozik a vágányok között.

Az ég sötét, hűvös, augusztusi este van.

A fák elsuhannak mellettük, majd minden elsötétül, míg bele nem kerülnek a következő lámpaoszlop fénykörébe.

Margot a rendőrség Országos Bűnüldözési Osztályának vezetője, és hetente négyszer lovagol Värmdőben, hogy kiszellőztesse a fejét, és újra önmagára találjon.

A gyors tempótól szaporábbá válik a pulzusa, és egyes dolgokat csupán villámlásszerűen vesz észre a szeme sarkából: a kifordult fagyökereket, a megjelölt csapást az erdőben, valamint egy smiley-figurás, átázott pólót az egyik sorompónál.

Előredőlve érzi, ahogy a szemébe és a szájába fúj a menetszél.

Galoppozás közben a ló mozgása aszimmetrikussá válik. Minden egyes háromütemű galoppugrás úgy fejeződik be, hogy az állat egyik mellső lába előrenyúlik, ő pedig elrugaszkodik a földtől.

Margot a repülés ezen pillanataiban valami vibrálást érez az altestében.

Catullus egy melegvérű svéd herélt ló, hosszú lábú, erős nyakú. Lovasának nem kell mást tennie, csupán a külső lábszárát hátra-, a csípőjét pedig előretolnia, hogy segítse a lovat a galoppozásban.

Margot copfja minden talajt éréskor a hátának csapódik.

Egy domboldalon őz szalad keresztül ringó páfrányok között.

Az utolsó útszakaszon elromlott a világítás, és Margot már nem látja a lába előtt a talajt. Behunyja a szemét, és rábízza magát a sötétben is jól látó Catullusra, és átadja magát ennek a tökéletes, hullámzó mozgásnak.

Amikor ismét kinyitja a szemét, és észreveszi a fák között az istállóból kiszűrődő fényt, átvált nyújtott vágtába.

A mellei közt és a hátán végigfolyik az izzadság, és az egyórás intervallumedzés után a combjában és a fenekében már érzi az izomlázat.

Lépésben lovagol be a kapun, majd leszáll a lóról.

Mindjárt tizenegy óra, és már csak Margot ezüstszürke Citroënje árválkodik a parkolóban.

A sötétben az istálló felé vezeti Catullust. A zabla megzörren, és az állat patái tompán koppannak a száraz, letaposott gyepen.

Az egyik bokszból éles puffanások hallatszanak a falakon keresztül.

Catullus egyszer csak váratlanul megtorpan, felszegi a fejét, és kissé hátrahőköl.

– Mi az? – kérdi Margot, elnéz a sötétbe, a traktor és a csalános irányába.

A ló megijedt, prüszkölni kezd. Margot megsimogatja a nyakát, így próbálja rávenni, hogy menjen tovább az istálló bejárata felé, ám az állat megmakacsolja magát.

– Mi a baj, pajtás?

Remegés fut végig az állat testén, majd élesen kitér oldalirányba, mintha megbokrosodott volna. Margot egy kiáltással próbálja megfékezni. Megrántja a kantárt, és határozottan, félkörívben vezeti át a lovat a magasra nőtt réti füvön, majd ki a ropogó, kavicsos útra.

A homlokzatra szerelt három lámpa három éles árnyékot vetít valamennyi tárgy köré.

Catullus prüszkölve leszegi a fejét.

Margot az épület sötét sarkára néz, és bár semmit sem lát, mégis kirázza a hideg.

Csak akkor veszi le a kobakját, amikor beérnek a kivilágított istállóba. Orra kipirosodott, szőke copfja steppelt kabátjára nehezedik. Lovaglónadrágja csupa piszok a csizma magas szára fölött.

Erős széna- és vizeletszagot érez. A lovak csendben állnak bokszaikban.

Margot végigvezeti Catullust az istállón a lábmosóig, leveszi róla a nyerget, és felakasztja a felfűtött helyiségben. Úgy tervezi, hogy lemosdatja a lovat, betakarja, megeteti a bokszában, jutalmul ad neki még egy kis sót is, majd leoltja a lámpát, és hazamegy.

Megtapogatja a kabátzsebét, nem vesztette-e el útközben apja régi ezüstflaskáját. Kézfertőtlenítőt tart benne, nem mintha különösebben praktikus lenne, inkább mert szerencsét hoz neki, és állandó ugratás tárgyává vált miatta.

A kavicsos úthoz vezető ajtó megnyikordult.

Margot-nak kellemetlen érzése támad. Visszafordul az istálló folyosója felé, és az ajtóra néz.

Catullus a bokszban toporog. A slagból lassan csöpög a víz, és sötét csíkban kerüli meg a tajtéklehúzót, majd lefolyik a csatornába.

Távolabb az egyik ló prüszkölni kezd. A földről patkódobogás, a falra szerelt villanyóraszekrényből zümmögő hang hallatszik.

– Van ott valaki?

Margot egy darabig lélegzet-visszafojtva mered az ajtóra és az ablakon túli sötétségbe, majd visszafordul Catullushoz. A ló fekete szemében tükröződik a mennyezeti világítás fénye.

Margot egy pillanatig tétovázik, majd előveszi a mobilját, és hazatelefonál Johannának. Mivel azonban senki nem veszi fel, érzi a gyomrában az egyre erősödő szorongást. Már két hete az az érzése, hogy követik. Még fel is tette magában a kérdést, nem a titkosszolgálat állított-e rá valakit valamilyen okból. Nincs üldözési mániája, de néhány névtelen telefonhívás, valamint egy pár eltűnt fülbevaló miatt megfordult a fejében, hátha őt vagy esetleg Johannát valami zaklató kiszemelte magának.

Újból megpróbálkozik hát a hívással. A készülék kicseng, de hiába, és épp mielőtt bekapcsolna az üzenetrögzítő, egy kattanást hall.

– Nedves vagyok, és meztelen – veszi fel Johanna.

– Hogy sikerül mindig zuhanyzás közben hívnom téged? – mosolyodik el Margot.

– Várj csak, kihangosítalak…

Kissé recseg a vonal, majd megváltoznak a környező zajok. Margot-nak eszébe jut, hogy Johanna most meztelenül ácsorog a kivilágított hálószobájukban, tisztán láthatóan az almafákkal teli kertjükből.

– Halló, ott vagy?

– Csak megtörülközöm – feleli Johanna. – Már úton vagy hazafelé?

– Mindjárt, csak még lecsutakolom a kispajtást.

– Vezess óvatosan!

Margot hallja, ahogy Johanna megtörülközik, miközben beszélnek egymással.

– Húzd be a függönyöket, és nézd meg, hogy bezártad-e az ajtót!

– Ez úgy hangzott, mintha a Sikolyból idéztél volna – jegyzi meg Johanna. – Szerintem már a kertben jársz, és engem nézel az ablakon át, és még mielőtt bezárhatnám az ajtót, már be is surransz rajta.

– Ez nem vicces.

– Oké, főnök.

– Már nem akarok főnök lenni, nincs hozzá tehetségem. Felügyelőnek jó voltam, még ha kissé túl erőskezű is, de vezetőnek…

– Jaj, hagyd már! – vág a szavába Johanna. – Én szeretem, ha te vagy a főnök!

– Húha! – Margot felnevet, és egy kicsivel jobban érzi magát tőle.

Johanna leereszti a rolót, a húzólánc nekikoccan a radiátornak.

– Kapcsold be a szirénákat, és most már indulj haza! – kéri, kicsivel távolabb a hangszórótól.

– Simán el tudtad altatni a lányokat?

– Hát, Alva azt kérdezte, jobban szereted-e a lovadat, mint őt.

– Hajjaj! – Margot ismét felnevet.

A beszélgetés befejeztével azonban azonnal visszatér a kellemetlen érzés. A fűtőcsövek felől jövő csörömpölő hang még hallatszik egy darabig, mielőtt elül. Bizonyára innen, az istállóból jön, gondolja Margot. Ilyen hangot adnak ki ugyanis az egymáshoz verődő felakasztott lószerszámok.

Valamelyik ló úgy nekinyomja a horpaszát és a combját a falnak, hogy az megreccsen.

Margot az ajtó felé fordul.

Úgy látja, mintha egy magas ember próbálna elbújni az etetőépület mellett, az árnyékban.

Tudja, hogy ez nem lehet más, csupán a seprűk, lapátok és almozószerszámok tárolására szolgáló szekrény, bár úgy tűnik, előrébb áll, mint kellene.

A szél csapkodja a cinktetőt, az ablakok csak úgy rázkódnak a keretükben.

Margot végigmegy az istálló folyosóján. A bokszokat elválasztó fémrácsok megvillannak a szeme előtt, és hatalmas lófejeket lát a plafonra szerelt lámpa fényében.

Nehezen állja meg, hogy ismét fel ne hívja Johannát, hogy megkérje, ellenőrizze még egyszer, jól be van-e zárva a bejárati ajtó, mivel a gyerekeknek nem sikerül mindig jól behúzni a reteszt.

Csak rendbe teszi Catullust, és hazahajt a kocsival, lezuhanyozik, majd bebújik a jó meleg ágyba, és alszik.

A lámpa villogni kezd, azután gyengül a fénye.

Margot megtorpan, fülel, majd az öltöző zuhanyzói felé pillant.

Először minden csendes, azután szapora ketyegő hangot hall. Mintha egy vékony ezüstdróton labdát gurítanának végig a padlón. Amint megfordul, a hang azonnal elhallgat. Képtelen rájönni, honnan eredt.

Fél kézzel nekitámaszkodik az egyik boksz ajtajának, és ismét a bejárat felé pillant.

A ketyegő valami most hirtelen hátulról közelít hozzá.

Catullus aggodalmasan kapja fel a fejét, Margot pedig ugyanebben a pillanatban erőteljes ütést érez a keresztcsontjánál. Miközben előrezuhan, arra gondol, biztosan egy ló rúgta meg.

A világ egy pillanat alatt eltűnik a szeme elől.

Margot hason fekszik, a feje lüktet a fájdalomtól, ajkát és homlokát felhasította a betonpadló. A hátán pedig furcsa égő, szorító érzése támad.

Kesernyés szagot érez a levegőben.

Amint meglátja a pisztolyt, amelyet valaki ráfog és elsüt, a füle csengeni kezd. A lovak megrémültek, a bokszukban a falat csapkodják, körbenyargalnak, és fújtatnak.

Margot rájön, hogy meglőtték. Erősen vérzik, és túl gyorsan ver a szíve.

– Édes istenem…

Arra gondol, muszáj felkelnie, hazamennie és elmondania a lányainak, hogy mindennél jobban szereti őket.

Valaki közeledik felé, és hirtelen halálfélelem tör rá.

Nyikorgó hangot hall, majd a radiátornak csapódik valami.

Nem érzi az altestét, azt azonban észleli, hogy valaki a lábánál fogva vonszolja az ajtó felé.

Csípőjét végighorzsolja a padló. Megpróbál belekapaszkodni egy szálas takarmánnyal teli etetőbe, de túl erőtlen hozzá.

Felborul egy vödör, és kicsivel odébb gurul.

A dzsekije és a pólója felhasad.

Szaporán lélegzik, és rájön, hogy a lövés egyenesen a csigolyáiba hatolt. Törzsén időről időre végighullámzik a fájdalom. Olyan, mintha baltával hasogatnák, de csak egy irányba érzi.

Úgy vonszolják, akár egy állatot a vágóhídra.

Különös gondolatai támadnak. Tudja, hogy nem szabad feladnia, tovább kell küzdenie, ám olyan gyenge, hogy már a fejét is képtelen tartani.

Orrát, ajkát és az állát is szanaszét dörzsöli a beton.

Mielőtt elveszíti az eszméletét, az utolsó kép, amelyet lát, hogy fényes vércsíkot húz maga után a padlón.

2

Lisa háttal áll az ablaknak, és a bepárásodott poharat tartó kezét az ablakpárkányon pihenteti.

Egy egyszintes házban tartózkodik, Rimbóban, az éjszaka közepén, két férfi társaságában.

Egyikük ötvenéves, öltönyt és világoskék inget visel, haja rövidre nyírt, a halántékánál őszül, és meglehetősen merevnek látszik a nyaka. A kiürült jégkockatartót a mosogatóba teszi, gint tölt a kancsóba, majd tonikot hozzá.

A másik férfi mindössze húszéves, magas, széles vállú. Feje kopaszra borotvált, tenyere hófehér. Csak áll és dohányzik a konyhai elszívóberendezés alatt.

Lisa mond valamit, és amikor nevet, a szája elé teszi a kezét.

Az idősebb férfi kimegy a konyhából, majd pár másodperc múlva fény gyullad a fürdőszobában, és a vékony függönyökön átsejlik az árnyéka.

Lisa nemrég töltötte be a huszonkilencet. Rakott szoknyát visel, és a mellén feszülő ezüstös blúzt. Sötét haja fénylik, frissen van fésülve. Nyúlszájjal született, ezért fehér heg húzódik a felső ajkán.

A fiatalabb férfi bedobja a cigarettacsikket egy sörösdobozba, majd odamegy Lisához, és mutat neki valamit a telefonján. Mosolyogva figyeli a nő reakcióját, halkan mond valamit, majd kisepri a nő haját az arcából. Az a szemébe néz, lábujjhegyre áll, és futólag szájon csókolja a férfit, aki erre elkomolyodik, a folyosó felé nézeget, azután előrehajol, és egy valódi nyelves csókkal viszonozza.

Saga Bauer a kamera kijelzőjén keresztül figyeli őket, látja, ahogy a fiatalabb férfi becsúsztatja a kezét Lisa szoknyája alá, és a lába között simogatja.

Éjszaka közepe van, a nyaralóövezet csendes.

Saga úgy egy órával ezelőtt odahúzta a szomszéd talicskáját a magas deszkakerítéshez, megfordította, majd felmászott rá. Azóta innen tartja szemmel a villát, a hátsó udvarra néző hatalmas ablakokon keresztül. A konyhából és a nappaliból kiszivárgó fény megvilágítja a fenyőfák egyenes törzsét, és a kitikkadt fűben heverő tobozokat.

Az idősebb férfi visszatér, megáll a nyitott konyhaajtóban, mire a másik két személy befejezi a csókolózást, és odalép hozzá.

Saga a kerítés tetejére támasztja a fényképezőgép teleobjektívét, hogy ne mozduljanak be a képek, de azok hárman időközben már bementek az előszobába.

Lisa férje egy évfolyamra járt Sagával a Rendőrtiszti Főiskolán, és elég hamar elhelyezkedett a Norrmalmi Rendőrségnél. A férfi azt gyanítja, a felesége megcsalja, amikor ő éjszakai műszakot teljesít, de eddig még nem kérte számon rajta.

Ehelyett megkereste azt a magánnyomozó irodát, amelynek mostanság Saga dolgozik. És jóllehet, Saga az első találkozó alkalmával figyelmeztette őt, hogy olykor jobb, ha az ember nem tudja az igazat, a férfi mégis megbízta a feladattal.

Lisa most a két férfival együtt a sötét hálószoba előtt áll. Nem látni, mit csinálnak, árnyékuk azonban átszűrődik a kerítés lécei között és a nyitott kertkapun át.

Saga ellenőrzi a kamera működését.

A kijelző sötét, egészen addig, míg az egyik férfi fel nem kapcsolja az éjjeliszekrény melletti állólámpát. Mindhármukon alig van már ruha. Lisa háttal áll az ablaknak, letolja a bugyiját, kilép belőle, majd megvakarja a jobb combját. A derekán a harisnyanadrág gumijának nyoma látszik, egyik vádliján pedig véraláfutás.

A falakat mézszínűre festették, a nagy méretű ágy vége pedig kacskaringós rézből készült.

A lámpa fénye megcsillan egy, a bokszoló George Foremanről készült, falon lógó kép üvegén.

A fiatal férfi leül az ágy szélére, és ezzel el is takarja testével a lámpa fényének jelentős részét.

Az idősebb lefekszik, és elővesz egy óvszert az éjjeliszekrény felső fiókjából. Lisa közelebb húzódik hozzá, lovaglóülésbe helyezkedik a férfi lábszárán, és megvárja, míg az elkészül.

Mond valamit a férfinak, mire az felvesz egy sárga díszpárnát a padlóról, és begyömöszöli a feneke alá.

Lisa rámászik, mellkason és szájon csókolja a férfit. Ám épp mielőtt az a nő testébe hatolna, a nő arca ismét a homályba vész.

A fiatalabb még mindig az ágy szélén ül, és igyekszik eléggé felállítani a hímtagját ahhoz, hogy egy óvszert rá tudjon húzni.

A heves lökések még az állólámpa búrájának aranyszínű rojtjait is megmozgatják.

Saga arra vár, hogy Lisa arca láthatóvá váljon. Amíg ugyanis nem egyértelműen kivehető az aktus alatt, hogy ő szerepel a filmen, tagadhatja a hűtlenségét. Bűnbánóan bevallhatja ugyan, hogy megcsókolt egy másik férfit, de nyugodtan állíthatná, hogy ezután elhagyta a házat, majd egy másik nő lépett be oda.

Aki hazudni akar, az elég találékony tud lenni.

A Saga háta mögötti házban most felgyullad egy lámpa.

Lisa feláll, egyik kezét a fiatalember hátára teszi, és mond neki valamit, mire a férfi egy flakon síkosítóért nyúl a másik éjjeliszekrény felé.

A nő visszaül lovaglóülésbe az idősebb férfi csípőjére, és előrehajol, amikor a fiatalabb mögé térdel.

Lisa combja megremeg a fájdalomtól, amikor análisan a testébe hatol. Egy ideig mindhárman mozdulatlanok, majd a két férfi erőteljesen döfködni kezdi Lisát. A fényviszonyok még mindig nagyon rosszak.

Saga hallja, hogy valaki járkál a gyepen a háta mögött, sebtében hátrapillant a válla fölött, majd rájön, hogy a szomszéd az, aki kiszúrta őt.

– Ez a telek itt magántulajdon! – förmed rá a férfi. – Itt nem lehet csak úgy…

– A rendőrségtől vagyok, és dolgozom – vág a szavába Saga, és ránéz. – Ne jöjjön közelebb!

A fehér bajszú, vadászmellényes férfi ideges tekintettel közeledik felé.

– Láthatnám az igazolványát?

– Mindjárt – feleli Saga, azután ismét a kamerába néz.

A szomszédból érkező háttérfény kitakarja a három alakot az ágyban, és árnyékot vet a poros ablaküvegre. A fiatalember arca, orra és megfeszülő ajka olykor profilból látszik. A fényben megcsillan egy nedves testrész, combok ringanak, egy meghajló nyak is látszik, valamint feszülő combizmok.

– Hívom a rendőrséget! – fenyegetőzik a szomszéd.

A három alak közül az egyik véletlenül meglöki az éjjeliszekrényt, mire az állólámpa eldől a fotel mellett, és úgy is marad.

Lisa arca hirtelen teljes fénybe borul. Szája nyitva, arca kipirult. Valamit mond, majd behunyja a szemét, hófehér melle hullámzik, haja pedig az arca előtt lobog.

Saga még filmez egy rövid ideig, majd megállítja a felvételt, ráteszi a lencsevédőt a kamerára, és lemászik a talicskáról. A szomszéd, mobilját a füléhez szorítva, kihátrál előle. Saga felmutatja neki érvénytelen szolgálati igazolványát, amelyet még a titkosszolgálatnál használt. Közben a férfi valakivel beszél a segélyhívótól.

Saga végigtrappol a férfi udvarán, majd átmászik a kerítésen, és a fürdőzők mólója felé veszi az irányt. Motorkerékpárja a parkolóban áll, a szemeteskukák mellett.

Amint elpakolja a kamerát a táskájába, felhívja a főnökét, majd a lapos sziklákra és a sötét vízre néz.

– Henry Kent – szól bele a főnöke.

– Bocs, hogy ilyen későn hívlak – mentegetőzik Saga. – De te kérted, hogy jelezzek vissza…

– Ez a dolgok rendje – vág a szavába a férfi.

– Jó, itt mindenesetre végeztem. Sikerült filmre vennem mindent.

– Remek.

Saga lófarokba fogta hosszú haját, és a szeme alatti sötét karikák, valamint mély homlokráncai ellenére még mindig kivételesen gyönyörű.

– Csak azt szeretném tudni, elég-e, ha holnap viszem be a kamerát az irodába, mivel késő van már.

– Azonnal hozd be!

– Csak mert holnap korán kell kelnem és…

– Nehéz a felfogásod? – vág közbe élesen a főnök.

– Nem, dehogy, csak…

Majd Saga elhallgat, amikor rájön, hogy Kent már letette a telefont. Felsóhajt, a készüléket a dzsekije belső zsebébe teszi, felhúzza a cipzárt, felveszi a bukósisakot, és a motorjára pattan. Kigurul a parkolóból, és megindul a nyaralóházak között.

Hosszú betegszabadságát követően Saga nem akart már visszatérni a titkosszolgálathoz, inkább az Országos Bűnüldözésnél keresett munkát. A személyzeti vezető azt válaszolta, nincs betöltetlen pozíciójuk, de természetesen érdekli őket Saga tapasztalata, és megígérte neki, hogy megemlíti a dolgot a vezetőségnek.

Kiderült, hogy bár Saga már teljesen felkészültnek érzi magát, hogy visszatérjen a rendőrség kötelékébe, szükség van a Krízis- és Traumaközpont illetékeseinek jóváhagyására is.

Amíg erre vár, Saga folytatja a munkát a Kent Magánnyomozó Irodánál, ahol hűtlenségi ügyekkel és személyi átvilágításokkal foglalkozik. Ezenkívül pedig szinte minden szabadidejét két Down-szindrómás gyerek támogatásával tölti.

Saga egyedül él, de szexuális kapcsolatot tart fenn azzal az altatóorvossal, aki három évvel ezelőtt a féltestvérét altatta a huddingei Karolinska Kórházban.

Hajnali fél négykor érkezik meg a magánnyomozó iroda Norra Stationsgatanon álló épületébe, ahol beüti a kapukódot, majd a lifttel felmegy a harmadik emeletre, kinyitja az ajtót, és kikapcsolja a riasztót.

Szokás szerint átnézi az ajtó mögötti műanyag küldeménytárolót, és egy kis, ragasztószalaggal körbetekert kartondobozt talál benne, amelyen az ő neve áll. Magával viszi a dolgozófülkéjébe, az íróasztalára teszi, és leül. Belép a számítógépébe, a kamera memóriakártyáját bedugja a kártyaolvasóba, átmásolja a filmet, majd archiválja.

Saga fáradt, tekintete az ablakon túl belevész Nortull éjjeli forgalmába, elidőz az utakon, a hidakon és az autóalagutak bejáratának fényénél.

Amikor a számítógép merevlemeze recsegni kezd, magához tér révületéből, feláll, bezárja a kamerát a széfbe, majd visszatér a fülkéjébe.

Az alváshiánytól égő szemmel tépi le a barna csomagragasztó szalagot, felbontja a kartondobozt, a lámpa alá tartja, majd kivesz belőle egy összegyűrt gyermekrajzba tett csomagot.

Az íróasztalra téve kisimítja a rajzot. Egy fehér selyemből varrt, csipkés szélű kis batyut lát benne.

Elővesz egy tollat, és megpiszkálja vele az anyagot. Egy ónfigura van benne – nem nagyobb két centiméteresnél. A szürke fémen megcsillan a fény.

Amikor elfordítja a lámpát, látja, hogy az apró ónfigura egy szakállas férfit ábrázol keskeny vállú kabátban.

3

Joona Linna talpa alatt ropognak az üvegszilánkok a padlószőnyegen, ahogy lassan végigsétál a hotelszobán.

A ráncos arcú férfi kitört nyakkal függ a kötélen, és nyikorogva himbálózik a nyitott ablak előtt. Ingének mellrésze vértől sötétlik. A kötél mélyen belevágott a nyakába.

Apró üvegcserepek potyognak csörömpölve az alá kiterített fémlemezre.

Joona fülében azóta is visszhangoznak utolsó szavai, amelyektől képtelen szabadulni.

Tudja, hogy a kötélen lógó férfi halott, hiszen a nyakcsigolyája eltört, mégis muszáj ellenőriznie a pulzusát. Óvatosan felé nyújtja a karját, amikor csengeni kezd a telefon.

Joona kinyitja a szemét, felemeli az éjjeliszekrényen heverő telefont, és halkan beleszól, még mielőtt az másodszor is megcsörrenne.

– Elnézést, hogy ilyen későn zavarom – szól bele egy férfi.

Joona az ágyból felkelve látja, amint Valeria kinyitja álmos szemeit, megsimogatja az arcát, majd kimegy a konyhába a mobiljával.

– Miről van szó? – kérdi halkan.

– Valid Mohammed vagyok, a dél-stockholmi körzetből… és a helyzet az, hogy az SOS-vonalra érkezett egy hívás éjjel fél egykor Margot Silverman feleségétől, Johannától… Margot úgy kilenc óra tájban indult el Värmdőbe, Gustavsberg mellé, a beatelundi lovardába, és már rég haza kellett volna érnie. Johanna nem hagyhatta egyedül a gyerekeket, de aggódott, hogy Margot-val esetleg valami baleset történt, ezért az irányítóközpontból kiküldtek egy egységet a helyszínre, és a kivonuló kollégák épp az imént tettek jelentést… Margot-t ugyan nem találták meg, de állítólag rengeteg vér borítja az istálló padlóját… Úgy gondoltam, talán tudni akar róla.

– Köszönöm, azonnal odamegyek! – feleli Joona. – Addig gondoskodna arról, hogy senki ne érjen semmihez? Ez fontos! Kérje meg a helyszínen tartózkodó kollégáit, hogy meg se mozduljanak, amíg oda nem érek! Átveszem az ügyet, és magammal viszem a saját technikusaimat is.

Joona bontja a vonalat, majd felhívja régi barátját, Erixont, és beszámol neki a körülményekről.

Két óra múlt öt perccel. A járőrkocsi háromnegyed órával ezelőtt ért oda az istállóhoz.

Kilencvenöt perc telt el azóta, hogy Johanna hívta a 112-t.

Értelmetlen lenne lezárni az utakat. Mindössze annyit tehetnek most, hogy átvizsgálják a helyszínt, és megpróbálják kideríteni, mi történt.

– Rendben – suttogja Erixon.

– Tudom, hogy fáj a hátad, úgyhogy majd én…

– Semmi vész.

– A legjobb helyszínelőre van szükségem – magyarázza Joona.

– De mivel ő nem vette fel a telefont éjszaka, engem hívtál helyette – poénkodik Erixon, hogy leplezze idegességét.

Megbeszélik, hogy az istálló felhajtójánál találkoznak, majd Joona visszamegy a hálószobába, és öltözni kezd. Valeria felkel az ágyából vékony hálóingében, és egy köntöst terít a vállára.

– Mi történt? – tudakolja.

Joona sietve felteszi karóráját, amelyet Lumitól kapott, aki szerint az óralap ugyanolyan szürke, akárcsak az apja szeme.

– Az egyik kollégám hívott – magyarázza, miközben begombolja a nadrágját. – Mennem kell, mert…

Azután elhallgat, és tekintete találkozik Valeriáéval.

– Olyasvalakiről van szó, akit ismersz – állapítja meg a nő.

– Igen, Margot-ról. Nem ment haza a lovaglásból – feleli Joona, magára húzva az ingét.

– Mit mondanak a rendőrök, akik elsőként értek a helyszínre?

– Az autóját megtalálták, és a vérét is az istállóban.

– Istenem…

– Igen, tudom.

Joona odasiet a fegyverszekrényhez, beüti a kódot, kiveszi belőle Colt Combatját, vállára akasztja a pisztolytáskát, és meghúzza a rajta levő szíjakat, miközben kimegy az előszobába. Valeria követi őt, sietve megcsókolja, majd miután Joona elrohan a liftek irányába, bezárja az ajtót.

Mialatt a garázskapu kinyílik, Joona Margot-ra gondol, és az első találkozásukra. A nő mindenórás kismama volt, épp akkor kapta meg a felügyelői kinevezését, és bevette Joonát a nyomozásába, aki akkor már nem is volt rendőr.

Felhajt a rámpán, majd ki a keskeny hátsó utcára, balra kanyarodik a Sveavägenre, majd a Klara-alagút felé tartva rálép a gázra.

Ilyentájt szinte nincs is forgalom.

Stockholm eltűnik a háta mögött. Elhalad a lakótelepi házak és a kivilágított bevásárlóközpont mellett, majd következnek az ipari létesítmények, a villanegyed, végül a szédítő, szorosokon és öblökön átívelő hidak.

Joona Linna a rendőrség Országos Bűnüldözési Osztályán felügyelő. Több bonyolult gyilkossági ügyet oldott már meg, mint bárki más Skandináviában. Hat éve élnek együtt boldogan Valeria de Castróval, és van egy felnőtt lánya az első házasságából.

Az istálló felhajtójának mindkét oldalán egy-egy rendőrautó áll. A kék fény végigsöpör a fákon és az aszfalton. Mintha víz hömpölyögne keresztül az úton az erős szélben.

Erixon furgonja az út túloldalán parkol. A férfi Gustavsbergben lakik, mindössze ötpercnyire a tetthelytől.

Joona leparkol az út szélén, a kollégáihoz sétál, és megkéri őket, hogy zárják le a felhajtót.

Hűvös az éjjeli levegő. Minden csendes és sötét. A lovardán kívül nincs a környéken életnek semmi nyoma, erdő és rét vesz körül mindent.

Erixon termetes teste a furgon fényszórójának fényében mozog. A homokban az Ingarövägen felé futó autóguminyomokba önt folyékony gipszet, és gondosan ügyel rá, hogy kiöntse a teljes kerékfordulatot.

– Reménykedjünk benne, hogy tévedés történt! – jegyzi meg halkan.

– Persze – hagyja rá Joona.

Beülnek Erixon kocsijába, úgy teszik meg az istállóhoz vezető rövid utat. A fényszórók fénye fehér alagutat képez a sötétben, a fák törzse és a réti növények között.

Áthaladnak a mezőn, amelyen egy sor automata etetőt látnak, majd egy kitaposott karámot, mielőtt észrevennék Margot autóját a parkolóban.

Erixon behajt oldalra, majd leparkol.

Egyelőre nem tud mit mondani. Egyszer használatos overallba bújnak, majd a járműhöz mennek, lefotózzák, és a zseblámpával bevilágítanak az ablakán.

A fény megvilágítja az utasteret: a kormányt, az üléseket, egy doboz energiaitalt az ajtó tárolózsebében, cukorkapapírokat, valamint az Országos Bűnüldözés egyik mappáját.

Megindulnak az istálló felé.

A helyszínre érkező első rendőrautó fényszórói egy traktort világítanak meg, valamint egy csalánnal teli bozótost egy vörösre festett kertkapu előtt.

A lombok közt izgatottan veszekszik három csóka.

Erixon fényképez, fixatívot fúj valamennyi láb- és keréknyomba, számtáblákkal jelöli meg őket, és feljegyzéseket készít a tevékenységnaplóba.

Egy egyenruhás kolléga ezalatt csendben áll a rendőrautó nyitott csomagtartójából kiáradó fényben, kezében egy guriga kordonszalaggal.

– Hol a társa? – tudakolja Joona.

– Bent, az istállóban – feleli a férfi egy fáradt kézmozdulattal.

– Maradjon itt! – szól rá Erixon, majd nekiáll rögzíteni a férfi körül látható nyomokat.

Joona tudja, hogy általában a legvalószínűbb lehetőség a valóság, mégis el kell ismételnie magában, nehogy feltámadjon benne a remény. Nehezen békél meg a gondolattal, hogy minden bizonnyal Margot halálhírével kell bekopognia Johannához és a gyerekekhez.

Erixon és Joona óvatos léptekkel közeledik az istállóhoz. A bejárat előtti világítás le van kapcsolva, ám az ajtó körüli réseken át kiszüremlő fényben látszik, hogy a padló egy részét feltakarították.

– Meg tudnád világítani infralámpával? – kérdi Joona.

– Itt az ideje – sóhajt fel Erixon, és a furgonjához lép, a felszerelését kipakolja egy kézikocsira, kicsomagolja a lámpát, és felkapcsolja.

– Jézusom…

Az ajtó előtt heverő kavicsok elhalványulnak a láthatatlan fényben, a vér azonban élesen kirajzolódik, fekete, kusza vonalas mintázatával.

Bár a padlót felsikálták, nagy mennyiségű vér látszik egyenes vonalban az ajtótól, és csak úgy két méterrel odébb ér véget teljesen a nyom.

Erixon lefotózza, majd a vérfoltos kavicsokból öt különböző pontról mintát vesz egy lapáttal, és külön papírdobozokba teszi őket.

– Most már be kell mennem – jelenti ki Joona.

Erixon odamegy az istállóhoz, ujjlenyomatokat keresve a kilincsen, az ajtó valamennyi oldalán, az ajtókereten és mellette, a falon is.

– Az oktatóm mindig gumitalpat húzott, én viszont inkább lépőköveket használok helyette – magyarázza, és letépi egy csomagról a nejlonborítást.

Kinyitja az ajtót, és lihegve leteszi az első lapot a küszöbre, majd cipővédőt húz.

Joona követi őt az istállóba.

A bokszokat lezáró rácsok megcsillannak a mennyezeti lámpa sárgás fényében. A másik rendőr közben csendben álldogál a nyeregtároló előtt.

Az istálló betonpadlós folyosójának kellős közepén hatalmas vértócsa vöröslik, amelyből vonszolásra utaló hosszú nyom vezet arra a helyre, ahol a padlót feltakarították. Onnan az ajtóig vezető út további szakaszán párhuzamos vércsíkok látszanak, amelyeket a seprű szálai húztak.

Vagyis az elkövető hátrafelé menve tüntette el a lábnyomait.

– Nahát, Joona Linna! – szólal meg a rendőr. – Már azt hittem, csupán a képzelet szüleménye, de gondoltam, ha mégis maga az, akkor jobb, ha nem zavarom.

– Köszönöm.

Mialatt Erixon kirakja a lépőköveket, Joona szemrevételezi a tetthelyet. Valamennyi ló a bokszában szunyókál, kivéve egy fekete herélt jószágot, amely izgatottan járkál fel-alá a lábmosóban.

Az elkövető meg sem próbálta leplezni a tettét, gondolja Joona. Csupán a saját cipőtalpának nyomát akarta eltüntetni.

Erixon erős fényű lámpával világítja meg a padlót, de az istálló folyosójáról minden lábnyom eltűnt. Felsóhajt, majd egy másik irányban próbálkozik, végül feladja.

– Egyetlen lábnyom sincs… és az ajtókilincset is letörölte – állapítja meg.

Joona odalép hozzá a lépőköveken.

A legnagyobb tócsa java része már beszáradt, a közepét azonban még mindig nyálkás véralvadék alkotja.

Sem előre, sem hátrafelé nem fröccsent nagyobb mennyiségű vér.

Margot-t egy egykezes fegyverrel lőtték le. Egy meglehetősen alacsony torkolati sebességgel rendelkező és üreges hegyű tölténnyel működő pisztollyal, mivel a golyó a testében maradt.

Erixon egyik mintavevő pálcikát a másik után nedvesíti meg nátrium-klorid-oldattal, beletöröl vele az alvadt vérbe, majd környezetbarát zacskókba teszi.

Joona a tekintetével összpontosít, ahogy lassan halad előre, s közben érzi az árnyak szelét, amelyek e nyomokat hagyták maguk után.

Rengeteg a vér, így nem könnyű megállapítani, mennyi ideig feküdhetett ott a nő, a vér azonban még mindig folyt a testéből, és amikor elvonszolták onnan, még nem kezdett megalvadni.

Egy fekete etetővályú ferdén áll, és alatta, a padlón úgy tíz centi hosszúságú karcolás látszik.

– Mit gondolsz? – kérdi Erixon, követve Joona pillantását.

– Rá tudsz fújni egy kis Bluestart a tócsa szélére? – kérdez vissza Joona.

Erixon odaviszi a flakont, és bespricceli vele az összes olyan felületet, ahol szemmel nem látható vér.

A spray-ben olyan kémiai összetevők vannak, amelyek átmenetileg lumineszcenssé teszik a vért. Valamennyi apró vércsepp jégkék színben kezd világítani tőle.

Joona csak áll ott csendben, és próbálja pontosabban felmérni a tetthelyet, most, hogy a vér összes, még a legapróbb cseppje is láthatóvá vált.

Feljegyzi valamennyi csepp alakját az alatta levő anyag és a gravitáció figyelembevételével.

Harmincöt centiméternyire a tócsától néhány halvány folt hideg kékje látszik.

Joona odamegy a lépőköveken, majd előrehajol.

A betonon, a vérpöttyök mellett kisebb rózsaszín rúzsfolt látszik. A nő erősen megüthette az arcát, amikor elesett.

Erixon fotókat készít, Joona pedig átmegy a túloldalra, lehajol, és szemügyre vesz egy hat fénylő vércseppből álló sort, a tócsától jobbra.

Mivel a vérnek nagyobb a felületi feszültsége, mint a víznek, egy többé-kevésbé sík felszínre cseppenő vér nem fröccsen szét, hanem megőrzi az alakját, ahogyan ezen a felpucolt betonpadlón is.

Az első öt csepp egy kissé hegyes, a jobbra irányuló mozgási energia miatt, míg az utolsó teljesen kerek.

– Keress gyújtófejrészecskéket a cseppekben! – mutat rá Joona a cseppek sorára.

– Ilyenről még nem is hallottam, de persze, miért ne? – feleli Erixon.

– Az elkövető jobbkezes. A fegyver csövét hátulról nyomta Margot testéhez, rálőtt egyet, majd követte a mozgását, amíg össze nem esett, azután meglehetősen lassan meglendítette a fegyverét, és megállt.

– Gondolod, hogy ezek a cseppek a pisztoly csövéről cseppentek le?

– Margot előrezuhant, a lövedék pedig bent maradt a testében. Az arcát beütötte a padlóba, és felrepedt az ajka.

– Még nem tudhatjuk biztosan, hogy ez Margot vére – próbálkozik Erixon.

– De, ez az ő rúzsa.

– Biztos vagy benne?

– Hát legalábbis ugyanaz az árnyalat.

– Szomorúan hallom – motyogja Erixon.

– Igen, de Margot legalább még életben volt, hiszen megpróbált belekapaszkodni ebbe az etetőbe.

– Veszek mintát amido blackkel a fehérje kimutatására.

– A tettes a lábánál fogva vonszolta ki őt, amíg még életben volt, azután betette a kocsiba, kicsivel odébb hajtott vele, majd visszajött az istállóba, eltüntette a nyomokat, letörölte a kilincset és az ajtót, azután felsöpörte a kavicsot egészen az autóig, végül a seprűt is magával vitte, és lelépett.

4

A tengerszoros csendes és nyugodt a ködös napfényben. A kis társaság kiköti bérelt motorcsónakját egy öbölben, a sziget nyugati partjánál, majd leveszik mentőmellényeiket, kipakolnak, és megteszik azt a nagyjából tíz lépést a homokos parttól az erdő széléig, majd ott megpihennek.

Emma a mankójára támaszkodva azon töpreng, szóljon-e a többieknek, hogy azt hitte, elég fiatalok még ahhoz, hogy kibírjanak egy százméteres sétát.

Samir már alig kap levegőt, és kockás zsebkendőjébe köhög. Lennart reszketve vágódik ki a kerekesszékéből, letelepszik, Sonja pedig kissé megemeli narancssárga kabátját, egy kőre ül, és kinyitja a hátizsákját.

– Senki nem nyúlhat a kajához, amíg oda nem érünk! – szól rájuk Lennart.

– Csak belövöm magam kicsit – feleli a nő, és elővesz egy gyógyszeres dobozt.

Főtt tojást, krumplisalátát, húsgombócot dijoni mustárral és tonhalas szendvicset vittek magukkal, valamint négy doboz sört, málnalekvárral töltött palacsintát, egy termoszban kávét és egy kis üveg konyakot.

Emma rágyújt egy szál cigarettára, és visszanéz a homokban hagyott lábnyomaikra, a partra sodort szemét és uszadékfa között. Kicsivel távolabb úgy néz ki, mintha valaki nemrég valami nehezet cipelt volna végig a parttól egészen az erdő széléig.

– Bernie, néha úgy érzem, mintha mindent egy üvegcserépen keresztül látnék – suttogja.

Igaz, Bernie, a férje már meghalt, ő azonban továbbra is párbeszédeket folytat vele. Olykor kinyitja a gardrób ajtaját, és a nyári kosztümjeivel is elbeszélget. A barátainak azt állítja, élvezi a szabadságot, de valójában nap mint nap hiányzik neki Bernie.

– Most akkor feladjuk, és hagyjuk, hogy az ifjú nemzedéké legyen minden öröm az életben? – veti fel Samir.

– A fenébe is, dehogy! – feleli Lennart, és feltápászkodik.

Emma bevezeti őket a málladozó sziklákat körülvevő viharvert erdőbe. Ám mankója beakad két, a földből kiálló gyökér közé. Ahogy megpróbálja kirángatni onnan, olyan érzése támad, mintha valaki a föld alól lefelé húzná azt.

Legszívesebben otthagyna csapot-papot, mondván, nem érzi jól magát, mégis továbbmegy még egy darabon, a lejtő felé, mielőtt ismét pihenőt engedélyezne a társaságnak.

Lennart ismét kiesik a kerekesszékből, Samir pedig vigyorogva annyit mond, fénylő foltokat lát maga előtt.

– Én meg vért köpök – motyogja Sonja.

Miután a barátok valamennyien elvesztették élettársukat, megalapították az Okkult Idősek Klubját, amelynek a „Fél lábbal már a sírban vagyunk!” lett a mottója. Kísértetjárta helyekre látogatnak el, szeánszokon vesznek részt, és sámánokkal találkoznak. Valójában egyikük sem hisz a szellemekben, de valamennyien úgy gondolják, izgalmas ez a társaság, és megesik, hogy valami tényleg a frászt hozza rájuk.

– Ide hallgassatok! – szólal meg Emma a másik három tag elé állva. – A kolera nagyjából százmillió áldozatot szedett Európa-szerte a 19. században.

– Emlékszem! Mintha csak tegnap történt volna – mókázik Lennart.

– Marx szerint a történelem ismétli önmagát – folytatja Emma. – Először mint tragédia, azután mint komédia. A svéd hatóságok ugyan próbálták megállítani a fertőzést az országhatárnál, és karanténállomást létesítettek az Oroszországból és Finnországból érkező hajók számára egy Fejan nevű szigeten.

– Így kell ezt – mormolja Sonja.

A távolban egy varjú károgni kezd, épp amikor egy felhő eltakarja a napot. Hirtelen az egész erdő valahogy barátságtalanná válik.

– Ez a sziget nagyjából négy kilométerre keletre található innen – folytatja Emma a mankójával mutogatva. – És mindenkit, aki ott halt meg, a környékbeli lakatlan szigeteken temettek el… Itt látható a szigetek egyik legnagyobb koleratemetője.

Valamennyien az erdeifenyők közt felsejlő domboldalra szegezik pillantásukat.

– És ez tényleg tele van szellemekkel? – tudakolja Lennart.

– Mint a segged aranyérrel – motyogja Sonja.

– Sajnos nem hallottam – válaszolja a férfi, a jó fülét fordítva Sonja felé.

A nő erre sóhajtva otthagyja piknikkosarát a földön, majd megindul a lejtőn. Háta mögött megrezdül az áfonyabokor, és Emma nézi, ahogy társa narancsszínű kabátja eltűnik a fák között.

– Most komolyan – folytatja Emma. – Olvastam egy csomó szöveget a néprajzi gyűjteményben… és ezek szerint a szigetlakók közül senki nem jönne ide önszántából, de…

Majd hirtelen elhallgat, amikor közvetlenül Sonja háta mögül, a fák és bokrok sűrűjéből egy alakot lát előbukkanni. Egy alacsony férfit, aki Bernie vászonöltönyét viseli, ám az túl nagy rá, és a vállánál igen csálén áll.

– Gyertek már! – kiált rájuk Sonja odalentről.

A többiek elindulnak lefelé, majd észreveszik, hogy Sonja lába előtt, a földön hever egy hosszúkás csomag, keskenyebb végével egy nyírfa törzsének támasztva. Talán két méter hosszú lehet, lepedővászonból és nejlonból készült, és teljesen benőtte a környező fákra tekeredett inda.

– Ez meg mi a fene?

Emma ráeszmél, hogy bizonyára ezt vélte a Sonja háta mögül, a fák közül előbukkanó alaknak. Arra gondol, talán egy viharban fújhatta oda a szél. Esetleg mentőmellények lehetnek, vagy hajók lökhárító zsákjai, egy régi vitorlába tekeredve.

– Ez valami művészeti alkotás? – vigyorodik el Samir.

Emma megpiszkálja a batyut a mankójával, és érzi, hogy valami puha van odabent, mint a tehén tőgye, ugyanakkor túl nehéz ahhoz, hogy a szél fújhatta volna oda.

Lennart motyog valamit magában, majd előveszi a bicskáját, és odalép a tárgyhoz.

– Hagyjuk békén! – kéri Emma. – Valahogy nem tűnik…

A szava is eláll, amikor a férfi mélyen belevágja a kését a csomag legvastagabb részébe. A nyíláson át barnásvörös csíkokkal vegyes szürke trutyi ömlik kifelé csomókban a fűre, és olyan büdös vegyszerszagot áraszt, hogy valamennyien kihátrálnak előle. Miután a nyálka hígabb részét elnyeli a föld, a barna kocsonyás csomók közt egy félig oszlásnak indult lábfej válik láthatóvá.

Margot Silverman eltűnésének ügye jelenleg harminchárom rendőrnek ad munkát teljes munkaidőben, valamint az Országos Kriminológiai Intézet tizenöt szakértőjének.

A parancsnoki hidat az Országos Bűnüldözés nagy konferenciaterme képviseli, ahol öt bűnügyi felügyelő üli körbe a méretes asztalt, amelyen vizespoharak, kávéscsészék, laptopok, jegyzetfüzetek, tollak és olvasószemüvegek sorakoznak.

Nem mindenki számára könnyű semlegesnek maradni és szakszerűen állni a nyomozáshoz. Többször is parázs vita alakult ki a résztvevők között.

– A francba is, de hiszen Margot-ról van szó, a mi Margot-nkról! – üvöltötte Petter Näslund, mielőtt kiviharzott a teremből.

A csoport magjának vezetője Manvir Rai felügyelő lett, akinek szülei Goáról származtak, ő pedig erre hivatkozva állítja, senkivel szemben nincsenek előítéletei, kivéve a portugálokat.

Mindig igényesen fogalmaz, élesszemű, folyton ráncolja a homlokát, és fekete öltönyt visel fehér inggel és keskeny, fekete nyakkendővel.

Röviden elővezeti az ügyet, a värmdői Beatelundi Lovardáról készült fotókkal illusztrálva. Aztán lezárásként ismerteti a lehetséges veszélyeket, azt, hogy mely nyomozásokban vett részt Margot, és milyen általános fenyegetésekkel kell szembenéznie a rendőrségnek.

– Összeállítottunk egy csoportot, amely ma este adja le első beszámolóját. Mindenkit megvizsgálnak, akit valamelyik intézményünkből engedtek szabadon vagy ideiglenes eltávozásra – fejezi be Manvir, majd átadja a szót Joonának.

Joona felegyenesedik, zakóját a szék támláján hagyja, és odaáll a többi felügyelő elé.

Ingnyakát kigombolta, ingujját feltűrte. Meglehetősen lestrapáltnak látszik, mintha beteg lenne, áthatóan szürke szeme azonban fénylően tiszta.

Bár sok időt tölt az irodájában a számítógép előtt ülve, kigyúrt izmai és számtalan sebhelye tanúskodik arról, hogy alapos kiképzésben részesült, és rendőrként mozgalmas évek vannak a háta mögött.

– Mint tudjátok, az Országos Kriminológiai Intézet megerősítette, hogy Margot vérét és vizeletét találták meg az istálló padlóján, valamint az agy-gerincvelői folyadékát – kezdi mondandóját. – Teljes gőzzel folyik a megtalált lábnyomok és ujjlenyomatok összevetése az istálló szokásos látogatóinak nyomaival. Összesen kétezernyolcszáz nyomról van szó, de nincs különösebb remény rá, hogy az elkövetőét is megtaláljuk köztük.

– Óvatos a fickó, de nem profi – jegyzi meg Manvir.

– Van ugyanis egy autóguminyomunk, egy könnyűfurgoné, az Ingarövägen felőli lehajtóról, amely nem egyezik egyik, a helyszínen gyakran megforduló járműével sem, és meglehet, hogy ahhoz a kocsihoz tartozik, amelyet keresünk.

– És mi a következő lépés? – tudakolja Greta Jackson.

Greta az elkövetői profilalkotás szakértője, magatartás-tudományból és kriminológiából doktorált. A szeme halványkék, a hajába már őszes szálak vegyülnek. Testhez simuló nadrágot és halvány rózsaszín bársonyblézert visel.

– Még több eredmény kiértékelésére is várunk – feleli Joona. – És épp az imént erősítették meg, hogy a vályún található tenyérlenyomat, amelyet valamennyien láthattatok a fotókon, Margot-é, ami annyit jelent, hogy még élt, amikor kivonszolták onnan… ezt azért ismétlem meg, mert annyit jelent, hogy talán még van rá esély, hogy megmentsük az életét… Tisztában vagyok vele, hogy mindenki kész megtenni érte mindent, mégis hangsúlyoznom kell, mennyire sürgős az ügy, mivel gerinclövést kapott.

– Biztosan tudjuk, hogy őt lőtték meg? – érdeklődik Greta.

– Akárhogy nézem a vérképet, ez derül ki belőle – feleli Joona.

Ekkor kopogtatnak az ajtón.

Saga Bauer korábbi fiúja, Randy Young lép be a tárgyalóba, kezében a szolgálati mobiljával. Farmerben van, sötétkék, kötött pulóverben és fekete keretes szemüvegben. Feje kopaszra borotválva, olyan, mintha egy sötét árnyék lenne rajta csupán. Randy tizennégy hónapja hagyta ott az internetbűnözésért felelős osztályt, és akkor igazolt át az Országos Bűnüldözéshez.

– Joona, hívásod van Stockholm északi körzetéből, és azt hiszem, fontos – közli Randy, és átadja neki a telefont.

– Linna – szól bele, és hallja, hogy valaki zihál a túloldalon.

– Jó napot, csak annyit szeretnék mondani, hogy… hogy… a bevetési egység csatornáján követtük Margot Silverman eltűnési ügyét – magyarázza egy férfi reszketeg hangon. – És most azt hiszem… nem tudom ugyan hitelesen igazolni, de… Jézusom, én…

– Kivel beszélek? – kérdi Joona.

– Ne haragudjon, Rickard Svenbro bűnügyi felügyelő vagyok, Norrtälljéből.

Ismét csend támad a vonalban, majd Joona egy elnyújtott nyögést hall. Kollégája érezhetően sokkos állapotba került, és nehezére esik összefüggően beszélni.

– Rendben, Rickard, hallgatom, nem kell sietnie – nyugtatja halkan Joona.

– Szóval megtaláltuk egy ember földi maradványait, legalábbis annak tűnik. Ez leírhatatlan, elviselhetetlen, egyszerűen szörnyű!

– Hol találhatók ezek a maradványok?

– Hogy hol? Hát a földön… egy apró szigeten, a Kapellskäri kikötőhöz közel.

– Elmondaná, mi olyan szörnyű benne?

– A holttest feloszlott, és fel van fúvódva, azt hiszem… És az egész ragacs közepén van egy laposüveg, amelybe az Ernest Silverman nevet vésték.

5

Joona az Enskede Iskola szabadidőtermében üldögél Astriddal, az egyik Down-szindrómás kislánnyal, akinek Saga a pártfogója.

Astrid tizenegy éves, hosszú, sötét haja van, és hatalmas, álmodozó szeme, gömbölyded válla, és szinte mindig örömöt tükröz az arckifejezése. Előtte egy műanyag doboz áll, tele körömlakkokkal. Miközben kipakolja és felsorakoztatja a kedvenc színeit Joona elé, elmondja neki valamennyi árnyalat nevét.

– Ez a Rouge Noir – mutatja az egyiket.

– Szép – állapítja meg Joona.

– Te ezt választanád?

– Nem is tudom, nekem a rózsaszín is tetszik.

A kislány keresgélni kezd a dobozban, majd letesz egy kis, csúcsos üveget a férfi elé.

– Ez a Lady Like – mondja.

– A kedvencem.

Joona egyenesen Kapellskärből hajtott oda, míg Erixon a szigeten maradt, hat másik technikussal egyetemben.

A kikötő valójában nem más, mint egy természet alkotta apró, homokos part, beékelődve a sziklás sziget bal oldalára.

A holttestet a part egyik oldalán vonszolták végig, de az elkövető cipőtalpának lenyomatait már elmosta a víz.

Erixon persze rögzített pár nyomot az erdőben, ám a tettes óvatosságát tekintve Joona valószínűtlennek tartja, hogy bármelyik is az illetőtől származna.

A fűben heverő lábfejen és a csontváz maradványain legyek mászkáltak zümmögve.

Amikor Erixon Narvállal beszélt telefonon, azt mondta neki, a maradványok valami ragadozó gyomrának tartalmára hasonlítanak, félig és egészen megemésztett élelemre.

– A zsák bélése durva gumirétegből készült, és sejtésem szerint az elkövető nátronlúgot használt a test feloldásához – magyarázta.

Joona inkább bele sem akart gondolni, de tisztában volt annak lehetőségével, hogy Margot még élt a kémiai lebomlás kezdetekor.

Astrid ajka megfeszül a koncentrálástól, és hosszú szempillái remegnek a szemüvege mögött, miközben rózsaszínűre lakkozza Joona körmeit.

– Bocsánat – suttogja széles mosollyal, amikor véletlenül a férfi ujjbegyét is befesti.

– Túl rövidek a körmeim – mentegetőzik Joona.

– Igen, de azért így is szép lesz.

– Gyönyörű – mosolyodik el Joona.

Tekintetével követi a lágy ecsetvonásokat, és kis idő múlva kisimulnak homlokának mély redői, csupán halvány vonal marad utánuk, ám lassan az is eltűnik, amikor a kislány nekilát a másik kezét is kilakkozni.

Saga hívta ide Joonát telefonon, azt mondta, azonnal találkozniuk kell, ám mire ideért, a nőnek muszáj volt segítenie Nicknek lezuhanyozni a focimeccs után.

Joona megköszöni Astridnak a manikűrt, és épp a körmeit fújdogálja, amikor Saga és Nick belép a szabadidőterembe.

Saga fakókék farmerben, kosaras tornacipőben és kötött izlandi pulóverben érkezik. Hosszú haját szorosan összefonta, arca természetességet sugároz, sminket nem visel.

Joona feláll, és megmutatja neki a körmeit.

– Hű! – kacag fel Nick.

– Nagyon csábos – teszi hozzá Saga.

Joona még egyszer megköszöni Astrid munkáját, és közli, hogy még sosem érezte magát olyan elegánsnak, mint most. Kilépnek a park kapuján, ahol Saga felteszi a gyerekeket az iskolabuszra, azután sétára indulnak a napsütésben a járdán.

– Milyen az élet magánnyomozóként? – kérdi Joona egy félmosollyal.

– Hát, ami azt illeti, elég elviselhetetlen.

– Ezt szomorúan hallom.

– Na igen, de valamit mégiscsak muszáj dolgoznom, különben nincs biztosításom.

– Tudod, hogy tőlem mindig kérhetsz kölcsön, ha…

– Tudom – vág a szavába Saga. – Köszönöm, de boldogulok… Csak vissza kell térnem valahogy a rendőrséghez.

– Persze, értem.

– Ami azt illeti, meg is pályáztam egy állást az Országos Bűnüldözésnél.

– Nem a titkosszolgálatnál?

– Nem, úgy érzem, velük már nagyjából végeztem. Azt hiszem, sokkal konkrétabb feladatokra vágyom, ezekben vagyok a legjobb… És ami azt illeti, valójában az az álmom, hogy veled együtt dolgozzam.

– Az nagyszerű lenne – jegyzi meg a férfi halkan.

– De isten bizony rá se néznek a pályázatomra, amíg a pszichológus áldását nem adja rá.

– Ez mindig így van.

– Tényleg szükségem van erre az állásra – magyarázza Saga, rá sem pillantva Joonára.

Ahhoz, hogy bárkinek is esélye legyen megkapni a rendőrségi pszichológus ajánlását, kellő önismerettel kell rendelkeznie, kiegyensúlyozottnak kell lennie, képesnek az önellátásra, társasági életet kell élnie, továbbá nem hátrány, ha van egy stabil párkapcsolata is.

– Egy szó, mint száz, azért hívtalak ide, mert csak egy félórám van, utána szakmai értekezletem lesz – magyarázza Saga, és megáll a motorkerékpárja előtt. – A főnököm úgy szemmel tart, mintha nem is tudom, ki lennék… De le van ejtve, akkor is muszáj… Érzem, hogy muszáj beszélnem veled a kapellskäri leletről. Nem árulhatom el, ki a forrásom, de…

– Randy.

– Ezt sem megerősíteni, sem megcáfolni nem szeretném – mosolyodik el a nő.

Joona szíve elfacsarodik, amikor észreveszi, hogy Saga halványkék pillantása ismét űzötté válik. A nő elővesz egy műanyag dossziét a hátizsákjából, és átnyújtja Joonának. A benne lévő képeslapot Saga kapta három évvel ezelőtt.

Van egy vérvörös színű Makarov pisztolyom. A tölténytárában kilenc fehér golyó. Az egyik Joona Linnára vár. Maga az egyetlen, aki megmentheti őt.

Artur K. Jewel

Joona bólint, amikor ráismer a lapra, megfordítja, és a fekete-fehér fényképre mered, amely 1898-ban készült, az egykori kapellskäri koleratemetőben, ahol megtalálták Margot testének maradványait.

– Tudom, de Jurek Walter halott – jelenti ki.

– A Hód viszont él.

– Egy belarusz börtönben sínylődik gyilkosságért. Megpróbáltuk hazahozatni, de nincs kiadatási kötelezettségük felénk.

A Hódot Jurek szervezte be, aki hű is maradt hozzá egészen Jurek haláláig. Azután azonban nyomtalanul eltűnt, egészen tavalyig, amikor az Interpolnak sikerült beazonosítania őt egy belarusz börtönben.

Egy fuvallat süvít át az egyik fa koronáján, és néhány szőke tincs, amely elszabadult Saga fonatából, az arcába repül.

– Jó, de… érzem, hogy ezt a gyilkost, így vagy úgy, de Jurek irányítja.

– Tényleg nem tudom, Saga… Ami a koleratemetőt illeti, ez csupán egy érdekes, de véletlen egybeesés… És nagyon nehéz lenne Margot meggyilkolását hozzám kötni, úgy értem…

– Pedig ez rólad szól, egész biztos! – vág a szavába Saga, és ismét megfordítja a képeslapot. – Mert ahogy én látom, Margot halála egyfajta bizonyíték arra, hogy a rád leselkedő veszély valós.

– Hiszen ez a képeslap már hároméves – veti ellen Joona.

– De most történik meg, amit leír benne.

6

Saga leparkol a motorjával, majd belép a Star Bar sötét termébe. A falakra szerelt tévéképernyőkön egy német focimeccset közvetítenek. A padló repedezett, a bárpult mögött sorakozó üvegeket kék LED-lámpa világítja meg.

Simon Bjerke rendőregyenruhában ül az egyik belső bokszban. Előtte egy hatalmas korsó magas alkoholtartalmú sör, és egy telematricázott számítógép kijelzőjét bámulja.

Arca ráncos, bajusza kutyafuttában megborotválva, szeme bedagadt. Amint meglátja Sagát, kikapcsolja a gépet, és karba tett kézzel hátradől.

– Saga Bauer, az osztályelső és egyben a legcsinosabb lány…

– Ezt már a múltkor is mondtad.

– A legcsinosabb lány az osztályban, és a legokosabb, aki sem randizni nem akart senkivel, sem üvegpörgetőset játszani, és aki bejutott a titkosszolgálathoz… Most pedig itt csücsül a béka feneke alatt, velünk, többiekkel együtt.

– Az ember képtelen mindent irányítani – sóhajt fel Saga, majd leül a férfival szemben.

– Mutatni akartál nekem valamit – folytatja Simon, és kortyol egyet a söréből.

– Végeztünk a nyomozással, és jogodban áll belenézni, akár most, akár amikor akarod – magyarázza Saga.

A férfi ködös tekintettel néz rá.

– Jogomban áll belenézni?

– De dönthetsz úgy is, hogy nem teszed meg.

– Vagyis hűtlen hozzám? – kérdi Simon feszült mosollyal az ajkán, és jobb szeme alatt rángatózni kezd egy izom.

– Most tényleg válaszoljak?

– Biztos vagy benne? Az én Lisám? Úgy értem, tévedés kizárva?

– Akarod tudni, vagy sem?

– Most meg mi a fenét vigyorogsz? Mi olyan piszkosul vicces?

– Nem vigyorgok, csak próbálok kedves lenni egy számodra nyilvánvalóan idegesítő helyzetben.

– Nem vagyok ideges, csupán tudni szeretném az igazat.

– Az igazat miről?

– Hogy a feleségem egy kibaszott kurva-e.

Ismét csend támad, Simon pedig megint kortyol a söréből. Saga látja, hogy remeg a keze, amikor leteszi a korsót.

– Azért kerestél fel minket, mert gyanítottad, hogy a feleséged egy másik férfival találkozgat, amikor te…

– És ezt úgy értelmezem, hogy a válasz igen – vág a szavába a férfi.

Saga erre átnyújt neki egy sötétszürke dossziét, amelynek jobb felső sarkában ezüst betűkkel a „Kent Magánnyomozó Iroda Rt.” felirat látható.

– Ebben pontosan le van írva, mire jutottunk, milyen megfigyeléseket tettünk, és milyen következtetéseket vontunk le ezekből. És itt található valamennyi melléklet és fotó is – magyarázza Saga, és átad a férfinak egy pendrive-ot.

Simon bekapcsolja a számítógépet, majd bedugja az eszközt. A képernyő tele van ujjlenyomatokkal és ráfröccsent foltokkal, melyeket átlósan világítanak meg a bárpult feletti lámpák.

– Talán jobb lenne, ha először elolvasnád a jelentést – veti fel Saga.

A férfi azonban rákattint a filmfájlra, megnyitja, és lejátssza.

Egy felborult állólámpa hever a fotel mellett, fénye dupla ellipszist fest a falra, megvilágítva a férfi feleségét, miközben két másik férfival létesít szexuális viszonyt.

Lisa lovaglóülésben helyezkedik el az egyik férfi ölében, karjával kétoldalt megtámaszkodva az ágyon. Arca vörös, szája tátva. A felső ajkán levő heg minden ziháló lélegzetvételére elhalványul. A másik férfi térden áll Lisa mögött, a nő fenekét fogja, úgy döfködi. Tekintetével összpontosít, hátán izzadság csillan meg, amikor a rövid filmrészlet véget ér.

– Húzz a picsába! – üvölti Simon, Sagához vágva a sörét. – Micsoda undorító disznó vagy, mekkora rohadék…

Az asztalnál ülő néhány vendég feléjük fordul, és a bárpincér is közelít. Saga blúza és nadrágja teljesen elázott. Szó nélkül feláll, és kimegy a bokszból.

– Remélem, megdöglesz! – ordítja utána Simon. – Remélem, megerőszakolnak, megaláznak, és megdöglesz…

Saga kilép az utcára, ránéz a telefonján levő órára, és megállapítja, hogy már nincs ideje hazamenni és átöltözni. A főnöke nagyon szigorúan betáblázza valamennyi alkalmazottja idejét, és mániákusan ellenőrzi őket.

Az iroda összes többi nyomozója különféle feladatokat teljesített a nap hátralevő részében, a főnöke pedig nem akarta, hogy üres legyen az iroda, amikor ő edzésre megy délután kettőkor. Ráadásul Sagának négy órára meg kell írnia egy beszámolót egy bennfentes kereskedelmi ügyről, amely épp készül véget vetni egy családi vállalkozásnak.

Reszket nedves ruháiban, miközben visszafelé vezet a Norra Stationsgatanon álló nyomozóirodába, a lifttel felmegy a harmadik emeletre, és kulcsával kinyitja az ajtót.

Az üres irodában fel vannak kapcsolva a villanyok, a számítógépek sötéten csillognak az öt állomáshelyen, Henry recsegő hangja azonban áthallatszik az üvegfalon. Szokás szerint a szobájából telefonál, a reluxa pedig le van eresztve.

Saga leveszi nedves ruháit, majd felteszi őket az iroda két ablaka alá a radiátorra, azután beül a kis fülkéjébe egy szál alsóneműben. Gyorsan belép a rendszerbe, az órára pillant, látja, hogy még időben érkezett, és azonnal munkához is lát.

Elnyűtt, fehér melltartója is csupa sör, és kék bugyijának a gumija is nedves.

Vállai és hasizmai is élesen kirajzolódnak a fénycső fényében, pedig évekkel ezelőtt befejezte már a bokszolást.

Saga összerezzen, amikor Henry hirtelen elhallgat az irodájában. A férfi CCTV-kamerákkal rakta tele az egész irodát, még a mosdókat is, de azt állítja, ezek csupán éjjel működnek.

Saga befejezi az írást, és eszébe jut a képeslap, valamint Margot földi maradványai, amelyeket a kapellskäri koleratemetőben találtak meg.

Aggasztja, hogy fogalma sincs, hogyan fogja megvédeni Joonát.

Tudja, hogy a férfi nem fog elrejtőzni, és nem tűr meg testőrt maga mellett.

Saga azonban képtelen szabadulni a gondolattól, hogy Joonát ezúttal bajba sodorhatja az elővigyázatlansága, és ha alábecsüli a rá leselkedő veszélyt.

A főnök ajtaja kitárul, és Saga visszatér a jelentéshez. Hallja, amint a férfi beteszi a borítékot a kimenő levelek fakkjába, majd végigmegy a fapadlózatú szobán.

Henry Kent harminckilenc éves, rövid, sötét haja van, jól ápolt szakálla, apró, egyenes orra és zöld szeme, barna foltokkal. Drága öltönyökben jár, és erős a társasági élet iránti igénye.

Az apja gyerekkorában mindig cigarettával égette meg büntetésképp. Henry büszkén mutogatja a karját és a mellkasát borító kerek sebhelyeket, és mosolyogva meséli, hogy gyűlöli az apját, még ha ő volt is, aki fegyelemre nevelte.

A férfi lassan odalép a Saga háta mögötti ablakhoz, és kinéz a csúcsforgalomra, valamint a hidakra, amelyek elfogják a Brunnsvik és a Hagapark felé a kilátást.

– Meg volt elégedve a megbízó? – kérdi Saga felé fordulva, mire ő abbahagyja az írást, és a szemébe néz.

– Én a bevett gyakorlat szerint jártam el, de ő mindenáron meg akarta nézni a filmet, azután begőzölt, és hozzám vágott egy korsó sört.

– A mosodai díjat majd hozzácsapjuk a számlához – jelenti ki a férfi, és odalép Sagához.

– Ahogy tegnap is mondtam, jobb lett volna, ha te ismerteted vele a nyomozás eredményét.

– Az én öltönyöm többet ér, mint a te egész ruhásszekrényed.

– Én csak azt mondom, hogy elég kellemetlen helyzet volt – makacskodik Saga.

– Az alsóneműdet megszáríthatod a szobámban, a radiátoron – feleli Henry.

– Nagyon vicces – sóhajt fel Saga.

– Vagy a nedves bugyit jobban szereted?

– Fejezd már be! – figyelmezteti a nő Henry szemébe nézve.

– Mit?

– Nagyon jól tudod.

– Semmi bajom a MeToo-val, de azért csak szabad viccelődni vagy bókolni valakinek – veti ellen a férfi Saga szemébe nézve.

– Ebben egyetértek.

– És te nagyon csinos vagy, jó a tested.

– Jól van, most már elég lesz!

– Egy „köszönöm” is megtette volna – feleli Henry emelt hangon.

– Köszönöm.

– Tudom, hogy szükséged van erre az állásra.

– Igen, mondtam már, hogy ez nagyon fontos számomra.

– Ha kirúglak, még gondnoknak se vesznek fel.

– Minden bizonnyal – bólogat Saga.

Henry leveszi róla a tekintetét.

– Hamarosan indulnom kell, küldd majd át a Johnson vs Johnson ügy kivonatát négy óráig!

– Persze, épp azon dolgozom.

Henry megindul a kijárat felé, azután mégis megtorpan, és visszafordul.

– Te komolyan azt képzeled, hogy a bűnüldözésnél alkalmazni fognak?

– Te a magánlevelezéseimet olvasgatod?

– Soha többé nem leszel zsaru – feleli a férfi, és kilép a helyiségből.

7

Joona hétvégenként segít Valeriának a nackai kertészetben. Gyakran fizikai munka közben rázódnak helyre a gondolatai.

Bár az Országos Bűnüldözés valamennyi dolgozója azért túlórázik, hogy kézre kerítsék Margot gyilkosát, mégis úgy érzi, a nyomozás holtpontra jutott. Nincs ugyanis semmi nyom, amelyen elindulhatnának.

Margot meggyilkolása valóságos rejtély.

A nyomazonosítás nem hozott semmilyen eredményt, az igazságügyi orvostani jelentésre és néhány csúszásban levő laboreredményre pedig még mindig várnak.

Joona felhoz a földbe vájt pincéből nyolc zsák tőzeget, és kiönti a földre, az ágyások mentén.

Finn csizmát visel, egy régi farmert, valamint egy tengerészkék kötött pulóvert, amelyet festékfoltok tarkítanak, mióta múlt ősszel átfestette a ház fából készült részeit.

Megáll, és Valeriát nézi, aki egy tőzeggel megtöltött talicskát tol végig a zsenge, cserepes gyümölcsfasorok között.

Arca egyik oldalán ragtapasz, göndör haja tele szalmaszálakkal és száraz fenyőtüskékkel. A kezén kertészkesztyű, a lábán gumicsizma, melyre körben rászáradt a sár, fekete farmerban van, és piszkos, piros dzsekiben.

Milyen csodálatos nő, gondolja Joona.

Már rég meg akarta kérni a kezét, és úgy véli, Valeria igent mondana.

Mindaddig, amíg nem tudná róla az igazat.

Joona képtelen elmondani neki, hogy valahányszor úgy érzi, csak rosszabbá teszi ezt a világot, ópiumot szív.

Nem függő, mégis újra meg újra megteszi, bár minden alkalommal megesküszik magának, hogy ez lesz az utolsó.

Képtelen elviselni a gondolatot, hogy elveszítheti Valeriát, vagy hogy megbánthatja.

Érettségi után Valeria találkozott egy nála pár évvel idősebb férfival, akibe nagyon beleszeretett. A férfi kábítószerezett, ő pedig megpróbált segíteni rajta. Két fiút is szült neki, ám végül maga is heroinfüggő lett, majd börtönbe került, miután megpróbált nyolc kiló hasist átcsempészni Észtországból.

És bár jó pár év eltelt azóta, és Valeria soha nem esett vissza, a börtönévek után egyedül nevelte fel a két fiát, és becsületesen dolgozott, de sosem bocsátott meg magának.

És nem bocsátana meg Joonának sem.

Joona maga sem tudja, miért kell olykor annyira mélyre süllyednie, hogy az már a kiégés határait súrolja. Próbálta azzal magyarázni, hogy számára ez a gyászfeldolgozás egy módja, és a saját gyengeségének tudta be, hogy képtelen tovább küzdeni, ám ez nem igaz.

Az igazság az, hogy akkor történt vele valami, amikor Jurek Walter nyakába akasztotta a kötelet. Valahányszor felriad álmából, még most is visszhangzik benne, amit Jurek utoljára a fülébe súgott.

A por csak úgy kavarog a napfényben, amikor Joona nekiáll felásni a tőzeget.

Valeria megáll, kisöpri arcából a haját, és a távolba mered, a repedezett, keskeny aszfaltút felé, ahol egy fehér furgon közeledik.

Joona nekitámasztja az ásót a palántázóasztalnak, és Valeriához megy.

– Erixon az – mondja a nőnek.

– Tudtad, hogy jön?

– Nem, de azt hiszem, tudom, mit akar mondani – feleli Joona.

A furgon megáll a fordulónál, kinyílik az ajtaja, és egy chipseszacskó pottyan a földre, még mielőtt Erixon komótosan kikászálódik belőle.

– Micsoda szép birtoka van! – bókol Valeriának a karját széttárva. – Varázslatos!

– Köszönöm – mosolyodik el a nő.

Egyik kesztyűjét lehúzva kezet ráz a férfival.

– Sajnos a növények iránti rajongásom egyoldalú… Nem tart esetleg szép műanyag virágokat? – tréfálkozik szomorú pillantással.

– Rendelhetek házhoz szállítással – mosolyog rá Valeria.

– Még azok is elhervadnának – veti ellen Joona.

– Meglehet – sóhajt Erixon.

Valeria Joonára pillant, jelezve, hogy felfogta a helyzetet.

– Megyek mosakodni, aztán nekiállok a főzésnek. Maradjon velünk vacsorára, Erixon! – ajánlja fel Valeria, majd megindul a ház felé.

A két férfi egy darabig csak néz utána csendben, majd céltalanul megindulnak a zsenge fasor felé, azután megállnak.

– Fel akartalak hívni, mert megerősítették, hogy Margot DNS-ét találták meg, az ő földi maradványai voltak a zsákban – magyarázza Erixon.

– Valójában úgyis tudtuk már – feleli Joona, majd nehézkesen leül egy halom raklapra.

Erixon még rugdossa a kavicsokat egy darabig, majd üveges szemmel Joonára néz.

– Én ilyen szörnyűséget még nem láttam… A nejlon és szövetcsomagolás alatt egy gumizsák volt… A holttestet ott helyben oldották fel nátrium-hidroxiddal, azaz nátronlúggal… Képtelenség megállapítani a halál közvetlen okát.

– Szóval lehet, hogy még életben volt, amikor abba a zsákba gyömöszölték?

– Nem tudom. Láttad az igazságügyiek által készített képeket?

Erixon előhúz egy C5-ös méretű borítékot, majd elfordul, amíg Joona kinyitja, és előhúzza belőle a két színes fényképet.

Az elsőn a zsák teljes tartalma látható, egy magasított peremű boncasztalra kiöntve. Margot oszladozó szöveteiből csupán egy sárgásszürke, félig átlátszó trutyi maradt, benne néhány nagyobb, különálló gümővel. A szinte csupasz gerincoszlop mellett egy lábujjak nélküli lábfej sejlik fel.

A másik fotón látható, hogy Narvál letörölte a vegyszereket és a nedveket, és Margot még fel nem oszlott testrészeit felsorakoztatta egy acél asztallapon.

A koponyát, némi hajjal, a nyakizmok és a gégecső darabjaival, csupasz csontokat: egy combcsontot, valamint a hát és a fenék egy szürke, vércsíkos darabját.

– És ami az istállót illeti – folytatja Erixon, gyorsan megköszörülve a torkát. – Természetesen igazad volt, a laborban gyújtófejrészecskéket találtak mind az öt vércseppben, és ez hihetetlenül érdekes… Természetesen nyomokban tartalmaznak antimont, de káliumot, ónt és higanyt is.

– A töltény gyújtófeje higanyból készült – jelenti ki Joona, és visszateszi a képeket a borítékba.

– Utánanéztem a dolognak, de olyat már sehol sem gyártanak, mindössze pár éven át használták a keleti blokk országaiban, bár aki keres, bizonyára talál is egykori töltényraktárakat.

– Megtaláltátok a töltényt a maradványok között? – tudakolja Joona, és két ujját a bal szemhéjára szorítja, amikor enyhe migrénes szúrást érez.

– Igen, az autólaborban van. Gondoltam, hogy látni szeretnéd.

Amikor odamennek a furgonhoz, hallják, amint a szél végigsöpör a zsenge gyümölcsfák lombján.

– Az benne a különös, hogy a töltény köpenye hófehér – magyarázza Erixon Joonára nézve.

– Milyen fémből készült?

– Csakis fehérített ezüst lehet… Tudod, hogy minden ezüst, amelyet ilyen célokra használnak, tartalmaz némi rezet és sterlingezüstöt, de azt hiszem, a tettes addig hevítette a töltény ezüstköpenyét, amíg az összes, benne levő réz oxidálódott… És miután savval kimaratta a réz-oxidot, a köpeny teljesen fehér külső réteget kapott.

Erixon kinyitja a furgon ajtóit, majd sóhajtva bemászik, felkapcsolja a kis íróasztalon álló lámpát, és kicsatolja az ülés biztonsági övét. Joona követi a fejét behúzva, hogy be ne üsse a jármű plafonjába.

– Egyetlen ujjlenyomat sincs rajta – jelenti ki, majd kihúz egy fiókot. – Ülj le… és szólj, ha szükséged van egy fáziskontraszt mikroszkópra!

– Köszi.

Erixon elővesz egy porcelánhegyű csipeszt, kiemeli vele a golyót egy apró papírdobozból, majd egy üveglapra helyezi.

Joona leül az íróasztalhoz, és a megfelelő szögbe állítja a lámpát.

A golyó erősen deformálódott, a fehér köpeny úgy fest, akár egy elnyílt tulipán, az ólommag pedig úgy kilapult, akár egy kabátgomb.

– Üreges hegyű lövedék – állapítja meg Joona.

– A töltény átmérője 9,27… ez negyedmilliméterrel nagyobb, mint amit te használsz – magyarázza Erixon.

– Vagyis egy Makarovról van szó?

– Igen – bólint Erixon.

– Higanyos gyújtófejjel és fehérített ezüstköpennyel.

– Elképesztően különös – sóhajt fel Erixon, majd Joonára néz. – Szerinted nem?

– De igen – feleli Joona némi tétovázás után.

– Elárulnád nekem, mi ez az egész?

– Mindent a maga idejében.

Miután Erixon távozik, Joona beteszi az ásót és a talicskát a szerszámoskamrába. Ekkor bukik le a nap a fák csúcsa mögött, és az erdőt sötétség borítja be.

Joona ismét felteszi magának a kérdést, vajon miért választotta a tettes a gyilkosságnak ezt a szörnyű módját, miért oldotta fel Margot testét nátronlúgban?

A kertészet szürke félhomályba burkolózik, a tőzeges zsákok sorban hevernek a földön. Az ügynek vitathatatlanul köze van a képeslaphoz, amelyet Saga kapott. Artur K. Jewel nem más, mint Jurek Walter nevének anagrammája. A feladó egy Makarov pisztolyt emleget, és azt állítja, a tárban kilenc fehér golyó van.

Az egyiket közülük nekem szánja, gondolja Joona. És a feladó szerint egyedül Saga menthet meg.

De vajon ki írhatta a képeslapot?

Jurek Walter családja már nem él, a segédje, Hód pedig egy belarusz börtönben ül.

És nem lehet egy másoló sem, ennek a gyilkosnak az elkövetési módja ugyanis semmiben sem hasonlít Jurekére. Ő sosem vacakolt ilyesféle játékkal, mint ez az anagramma vagy bármilyen rejtvény, gondolja Joona, majd elindul a kivilágított üvegházak felé.

Nem akarta kockáztatni, hogy bármilyen rajzot vagy írott anyagot hagyjon maga után, ezért a fejében épített fel egy bonyolult gondolattérképet.

Joona eltöpreng rajta, hogy ami számára rejtvénynek tűnt, Jureknek csupán egy látványos koordináta-rendszert jelentett, amelynek segítségével képes volt észben tartani valamennyi áldozatának sírhelyét.

És ő nem is tudta befejezni a tervét, az utolsó helyszínen, Morabergben ugyanis nem volt eltemetve senki.

Az azonban nyilvánvaló, hogy a képeslap küldőjének van valami köze Jurekhez, így aztán hozzá és Sagához is.

Joona szeretné folytatni a beszélgetéseket Sagával. Úgy tervezi, beszél az Országos Bűnüldözés kirendelt vezetőjével arról, hogy átmenetileg alkalmazza a nőt nyomozóként, amíg a pszichológus jóváhagyására várnak.

Egy vérvörös Makarov, kilenc fehér golyóval.

A 9×18-as Makarov töltények abba a Makarov pisztolyba illenek, amelyet közvetlenül a második világháború után készítettek a Szovjetunióban, és modernizált formában még ma is használatos szinte az egész világon.

A gyilkos Margot háta mögé lopózott az istállóban, gerincen lőtte, majd kivonszolta, beemelte az autóba, aztán százhúsz kilométernyire onnan, a kapellskäri koleratemetőben szétmaratta a testét.

Joona beleönti az avarral teli kosár tartalmát a komposztba, majd a fatörzsek, az áfonyabokrok és a csarab közt bepillant a sötétbe, míg az erdő össze nem zárul egészen.

A legközelebbi fenyőfák ágai közt, fent a magasban egy izgatott madár repked. Két toboz lepottyan a földre.

Joona elfordul, visszaindul a szerszámoskamra felé, és hallja, ahogy a háta mögött, a lába nyomában megzörren az aljnövényzet. Felakasztja a kosarat a gereblyék és lombseprűk mellé, majd felnéz a házra. A konyha ablakaiból sárga fény árad kifelé, és a függöny mögött kirajzolódik Valeria árnyéka.

Feltekeri a slagot az orsóra, s közben megjegyzi, hogy a legtávolabbi üvegház ajtaja félig nyitva van, majd kezét a nadrágja szárába törli.

Durva csizmája alatt ropognak az ösvény kavicsai.

Az üvegablakokon látja saját tükörképének körvonalait, a konyhai ködös fényekkel körülvéve.

Rövid ideig mintha egy helikopter rotorjának csattogását hallaná, azután ismét csend támad.

Továbbmegy az üvegházsoron, majd megáll az utolsónál, amelyet Valeria részben raktárnak használ. Az ajtó nyitva.

Amikor Joona benéz, egy szürke macskát lát, amint egy magokkal teli zsák körül ólálkodik.

Kitárja az ajtót, és belép az üvegházba. A középen végighúzódó folyosó betonlapokból van kirakva.

A paradicsompalánták kesernyés szaga üli meg a levegőt.

Joona mindkét oldalán felfelé kapaszkodnak a növények, leveleiket az üvegnek nyomva, mintha utat alkotnának így, mely a sötétségbe vezet.

A macskát már sehol sem látja.

Kattan egy relé, majd a locsolórendszer halk sziszegése hallatszik.

Joona lassan végigmegy a keskeny palántaágyások mellett. Már látja az épület legbelső részében levő, zsúfolásig telepakolt szerszámoskamrát.

Az üvegház felett sötétlik az esti égbolt.

Egy agyagcserépbe valaki ragacsos nejlonzsákot gyömöszölt.

Az üvegház túloldalán egy ág reccsenve eltörik. Egy fakupacon törött nyelű ásó hever.

Joona megtorpan, és Valeria régi bútorait kezdi pásztázni.

A nagy mahagóni fiókos szekrény megdőlt, mivel két lába megrogyott, és minden, amit a bútorra pakoltak, a földön landolt. Valeria portugál matrózládája az oldalán hever, a fedele nyitva. Egy kék csempe összetört benne, rajta egy iránytűvel, néhány fotó pedig kiesett.

Az ajtó megnyikordul, Joona pedig hirtelen megpördül. Megragadja az ásó nyelét, ám rögtön el is ereszti, amikor látja, hogy Valeria az, aki épp felkapcsolja a mennyezeti lámpákat.

– Hát itt bujkálsz! – lép elő a nő. – Mi az, mi történt?

– Kitört a lába – mutat Joona a bútordarabra.

– Holnap majd elintézem… de most kész a vacsora.

Joona felveszi a földről a három fényképet, és átadja Valeriának.

– Apám negyvenedik születésnapján készült – magyarázza a nő, egy stúdiófelvételt mutatva az egész családjáról.

– Be kellene kereteztetned.

– Vagy ezt – mosolyodik el a nő.

Joona elveszi tőle a megfakult színes felvételt. Valeria talán ötéves lehet rajta, teli szájjal mosolyog, és egy focilabdát tart a hóna alatt.

– Nagyon vagány – jegyzi meg Joona a nőre pillantva.

Valeria azonban összeráncolt homlokkal nézi az utolsó képet, amelyen három kibontott hajú, fehér ruhás kamasz lány gázol a vízbe, miközben egy nagy, világoskék szobrot cipelnek, egy lepelszerű ruhába öltözött nőalakot, gyöngyökkel díszített fátyolban.

– Az te vagy ott középen? – tudakolja Joona.

– Nem, nem is értem… Ez egy rituálé, a Mãe d’Água, mindenki ismeri, de a szüleim sosem végeztek ilyesmit, az apám olykor nagyon szigorú tudott lenni.

– Ők a barátaid?

– Nem… vagyis fogalmam sincs róla, sosem láttam még ezt a képet ezelőtt – feleli Valeria elgondolkodva.

Brandon épp befalta Millennium kebabpizzáját extra szósszal, és most hörpinti fel az ötödik sörét a Kék Kocsmában.

Telefonjával a kezében üldögél, különféle randioldalak közt lapozgat, és felhívja a jelölteket. De egyikük sem hajlandó ma este találkozni vele.

Gyakran felmerül benne, hogy vissza kellene költöznie Uppsalába, ám képtelen a saját kezébe venni az élete irányítását, és a Kristinagårdenben végzett munkája tulajdonképpen nem is olyan rossz.

Úgy döntött, soha többé nem megy templomba, mégis képtelen kiverni a fejéből azt a szépen elgereblyézett kavicsot, a keskeny utakat és a sötétben, a lámpaoszlopok között várakozó padokat.

Ott találkozott Erikkel.

Ő volt Brandon egyetlen hosszú távú kapcsolata. Hét hónapig tartott, egészen nyárig, amikor Erik elhatározta, hogy vonatozni fog, mert szabadságra vágyott.

Miután Brandon már feladta a reményt, hogy valaha is visszajön hozzá, szinte kényszeresen vissza-visszatért a templomkertbe.

Ám nincs ott semmi, ami továbblendítené, ettől nem nő meg az önbizalma, nem nyújt számára vigaszt és még csak szexuális kielégülést sem. A legjobb esetben csupán elég intenzív és kimerítő ahhoz, hogy miután hazaér, aludjon egy jót.

Egykori barátai eljátszanak a focipályán, vagy jól elvannak Hallstavik központjában. Ő azonban a világ minden kincséért sem akar találkozni velük, ezért menekül a város eme részeibe.

Megissza a maradék italát, feláll, betolja zöld székét az asztal alá, majd átbotorkál a recsegő parkettán, megköszöni a kocsmárosnak a kiszolgálást, és elbúcsúzik tőle.

A nyár végi levegőben érződik a vakációs esték illata, az égbolt teljesen sötét, és egy műanyag reklámfigura minden szélfuvallatnál nekicsapódik a terasz kerítésének.

Brandon olyan részeg, hogy megszédül, és tudja, hogy haza kellene már mennie, de nem bír nyugodni, ezért csak megy tovább rendületlenül a papírgyár mellett vezető autóúton. A papírgyár hatalmas épületegyüttes, ablaktalan téglafalakkal, jókora, nedves forgácskupacokkal, farönktárolókkal és teherautókkal.

Mint valami átkozott disztópia egy tudományos-fantasztikus filmben, gondolja.

Lekanyarodik a járdáról, és kimegy a frissen nyírt pázsitra, a nyírfák és hársak közé. A templom homlokzata ki van világítva, a parkoló azonban sötét. A fal mellett egy szinte új Volvo áll.

Brandon megtorpan, érzi, hogy megszédül, és látja a mozgást a sötétben, az autó párás üvegén keresztül.

Bizonytalanul lépdel tovább, az emelkedőn felfelé, míg oda nem ér a kanyargós úthoz, és az elhagyatott kerti padhoz, amelyet mindig felkeres.

A juharfa alatt teljesen sötét van.

Körülnéz, majd megáll a pad mellett.

Odalent, az autóúton elhalad egy jármű, azután már csak a fák lombja közt végigfújó szél hallatszik. Halk susogás a legvékonyabb ágak között, majd valahonnan fojtott üvöltés követi. Olyan halk, hogy szinte alig hallani, majd ismét csend támad.

Brandon lepillant az útról a templomra.

Egy barna bőrkabátos, középkorú férfi áll egy bokor mögött, idegesen mosolyogva.

Brandon valami nedveset érez a nyakán. Egy tömény esőcseppet, amely égeti a bőrét, akár a forró víz. Letörli a kezével, mire egy újabb csepp pottyan az ujjaira.

– Hogy az a…

Odébb lép, ki a keskeny útra, és felnéz. Háromméteres magasságban a fán egy nejlonba és vászonba tekert csomag lóg, ragasztószalaggal és kötéllel körbetekerve. A hatalmas pakk hirtelen megrázkódik, és alig észrevehetően ringatózni kezd, hogy az erős ág megreccsen alatta.

8

Hosszú menet vonul a Margot Silverman földi maradványait tartalmazó fehér koporsó mögött, ezen a szomorú, augusztus közepi napon, Stockholmban.

A tömeg a Haninge központjában levő téglavörös rendőrségi épülettől indul, ahol Margot rendőri pályafutását kezdte, egészen a stockholmi Mária Magdolna-templomig, ahol az a lelkész tartja majd a temetési szertartást, aki összeadta őt Johannával.

A fekete koporsószállító autót felvezető első hat motorkerékpár most jön ki a Söderled-alagútból, és balra kanyarodik.

A Hornsgatant lezárták a Slussen és a Timmermansgatan között.

A menet a Mariatorget előtt fordul balra, megkerüli a teret, majd a templomi sírkertnél felfelé kanyarodik.

A toronyóra üresen kong, amikor hat egyenruhás kolléga fehér ingben, fekete nyakkendőben és bal felkarján gyászszalaggal odaviszi a koporsót a kőtalapzatra. Közben elhaladnak a katonai zászlóőrség mellett, majd lépdelnek tovább a templom sötétje felé.

Melankolikus fény vetül az irodára a Norra länkenen tolongó kocsisor felé néző ablakokon keresztül.

Saga már öt órája nem állt fel a számítógépe mellől, még enni sem. A saját kis fülkéjében ül, a fülében fülhallgató, és tizenhárom felvett beszélgetés szövegét gépeli dupla sebességgel.

Ujjai szaporán mozognak a billentyűzeten, szíve pedig hevesen ver az idegességtől.

Mindössze kétórányi szabadidőt kért a temetés miatt, a főnöke azonban csak azzal a feltétellel engedélyezte, ha az anyag addigra elkészül.

– A szertartás után visszajövök, és befejezem – javasolta Saga.

– Ha elmész, mielőtt befejeznéd, már vissza sem kell jönnöd – felelte a főnöke.

Saga erre még gyorsabb tempóra vált, és erősen összpontosít, nehogy akárcsak egyetlen szót is elszalasszon.

Homlokán verejték csillog.

Az éjszakai terepmunka után még mindig piros bőrnadrág van rajta, valamint egy póló, mellkasánál Damien Hirst csillogó koponyájával.

Miután Saga befejezi a gépelést, archiválja a legépelt szöveget, a titkosított fájlt átküldi a főnökének, kijelentkezik, és kikapcsolja a számítógépet.

Az előszobába siet, belebújik a bakancsába, és magára kapja a kabátját.

– Máris elkészültél? – szól ki Henry a szobájából a csukott ajtón keresztül.

– Átküldtem neked a doksit.

– De a kezembe is kérem a nyomtatott példányt! – kiáltja a férfi.

Saga erre lehúzza a bakancsát, visszamegy az asztalához, bekapcsolja a gépet, bejelentkezik, kinyomtatja a dokumentumot, majd bekopog a főnöke szobájába.

Amikor a férfi nem válaszol, Saga visszasiet a számítógéphez, kijelentkezik, lekapcsolja a lámpát, gyorsan letakarítja az íróasztalt, majd ismét bezörget a főnökéhez.

– Bújj be! – szólal meg Henry kisvártatva.

Saga kinyitja az ajtót, és belép. Főnöke a fotelban ül, és a Connoisseur magazint olvassa.

– Itt a dokumentum, amit…

– Kösz, tedd csak le az íróasztalra! – feleli a férfi, egyetlen pillantásra sem méltatva a nőt.

Saga megteszi, amit kér, majd visszamegy az előtérbe, ismét felhúzza a bakancsát, kilép az irodából, és lerohan a lépcsőn, útközben gombolva be a kabátját.

Odalent, a járdán, remegő kézzel kinyitja a motorja lakatját, legurítja a járművet az úttestre, beindítja a motort.

Kissé gyorsan hajt, és kis híján kicsúszik, amikor kikanyarodik a Klarastrandsledenre. Az alagútban is tartja a nagy sebességet, annak ellenére, hogy keskeny út vezet a betonfalak között, az autók pedig lassan haladnak rajta.

Tisztában van vele, hogy teljességgel tarthatatlan az irodában uralkodó helyzet, ugyanakkor, ha a főnöke elbocsátja, a pszichológus nem fogja megadni neki az engedélyt.

A Centralbro híd kellős közepén, a jobb oldali sáv melletti sínpáron egy vonat száguld egyenesen felé. A mozdony felett vezető elektromos kábel szikrázik. Amikor egy vonalba érnek, a motor megbillen a légáramlattól.

Saga hazafelé tart.

Mindössze ötpercnyire jár a templomtól, de nem akar piros bőrnadrágban és egy koponyával díszített pólóban részt venni egy temetésen.

Már elmúlt három óra, és a gyászszertartás már megkezdődött, amikor megáll a ház kapuja előtt. Otthagyja a motort, még arra sem veszi a fáradságot, hogy ellenőrizze a térfigyelő kamerákat, pedig ezt mindig megteszi, valahányszor belép a kapun. Most azonban csak felrohan a lépcsőn, átgázol az előszoba padlóján heverő postán, és lerúgja a lábáról a bakancsot.

Besiet a hálószobába, ahol kilép a nadrágjából, bőrdzsekijét az ágyra hajítja, felveszi a fekete ruháját, harisnyanadrágot viszont már nem húz hozzá. Magára terít egy fekete kabátot, közben kimegy az előszobába, és sportcipőt húz a magas sarkú helyett, amelyet előre odakészített, majd kimegy a lakásból.

Nekiiramodik lefelé a Bellmansgatanon magasodó dombon, bal kezével elkapja a fekete acéloszlopot, megpördül körülötte, majd lefut a kőlépcsőn, ám kénytelen megállni, amikor egy távolsági busz dübörög el mellette a Hornsgatanon.

Saga átrohan a forgalmi sávokon, majd fel a templomhoz vezető lépcsőn, átlósan cikázik a sírok között, egészen a templom kapujáig. Ott igazolja magát az egyik egyenruhás rendőrnek, mire kihúzzák a meghívottak listájáról, és belép a sötét templomi előcsarnokba.