Linda Castillo

GYILKOS INDULAT

Linda Castillo

GYILKOS INDULAT

A mű eredeti címe

Rage

Copyright © 2025 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Hungarian translation © Rácz Péter

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

RÁCZ PÉTER

A borítót Fury Film fotójának felhasználásával

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISSN 1416-7026

ISBN 978 615 104 223 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet a texasi Hill megyében élő családomnak ajánlom. Bobnak és Doreennak, Ednek és Chrisnek, Hildának és Randynek, Heidinek és Jimnek, Helennek (és Deannek, Alexnek, Williamnek és Catherine-nek), Sallynek és Robnak, Liznek és Perrynek, Donnak és Lindának, Britney-nek és Jordannek (és a lányoknak!), Cynthiának és Ednek, Patrice-nek, Barbara K.-nak, Debbie-nek és Bruce-nak, Pattynek és Barbara R.-nek. Együtt jóban-rosszban. Szeretlek titeket.

Az ártatlanság felbecsülhetetlen értékű

árucikk, amelyre az emberiség csillapíthatatlan

mohósággal áhítozik.

– Ismeretlen forrás

PROLÓGUS

Samuel Yutzy bekanyarodott a kaviccsal borított dűlőútra a könnyű lovas kocsival, majd megállt az öreg pajta és a feketediófák között. Percekig csak üldögélt a bakon, kedvtelve szemlélve a vörösjuhar-, fehértölgy- és hikoridiófa-csemeték hosszú sorát. A legtöbbjük néhány éves volt már, de még mindig ötvenöt, hetvenöt és száztíz literes műanyag tartójukban cseperedtek. A fiatalabbak közül néhánynak a gyökere zsákvászonba volt betekerve; a gazdák egy része ezt a módszert részesítette előnyben, mert olcsó volt, amiben Yutzy nem talált kivetnivalót.

Miután rögzítette a gyeplőt, lemászott a kocsiról, mélyen beszívta a levegőt, élvezve a frissen felásott föld és a vetemények illatát. Hallgatta az út túloldalán magasodó vadgesztenyefa tetején trónoló pinty csiripelését, az éjszakai ugrándozás után ellazuló tücskök reggeli zsongását és a kabócák mind hangosabb nyári énekét.

Otthon, gondolta, és hosszú idő után először érezte úgy, hogy megbékélt önmagával. Végül is két évvel ezelőtt, tizenkilenc évesen ő hozta létre ezt a faiskolát az első kapavágástól, és hat hónappal később már tisztességes haszonra tett szert. Saját verejtékével, keserves munkával érte el, kezdetben mindössze húsz dollárral a zsebében. Hogy a fenébe engedhette meg, hogy ennyire eltévelyedjen?

Samuel tudta a választ, és nem volt büszke rá. Semmire sem volt büszke, amit az elmúlt egy évben tett. A szégyen, amit utána érzett, egész lényét betöltötte, és emlékezetébe idézte, amit a dawdija, a nagyapja mondott neki kisfiú korában, amikor valami rosszat csinált. A legnagyobb hiba, amit az ember elkövethet, az az, amelyikből nem tanul. Samuel úgy vélte, hogy az utóbbi egy évben többet tanult, mint korábban egész életében.

Baklövéseinek legtöbbjét már nem lehetett se visszacsinálni, se helyrehozni. Azzal már elkésett. Samuel azonban bizakodó természetű volt, és biztosra vette, hogy egy-két tévedését igenis jóváteheti. Előző este, amikor ébren feküdt, és Istenhez fohászkodott, aki az elmúlt évben némileg több lett számára egy ismeretlennél, megfogadta, hogy rendbe teszi a dolgokat. Azokat, amiket lehet. Segít azokon, akiket bántott. És megbocsát azoknak, akik elárulták. És megpróbál magának is megbocsátani azokért a tettekért, amelyekért talán nem is érdemelne megbocsátást. De valahol el kell kezdeni. És ha szerencsés, akkor képes lesz együtt élni önmagával, megmentve a lelkét, ha Isten is úgy akarja.

Ám ma reggel várt rá a munka, régi élete újra magába szívta. Eddig forró és száraz volt a nyár, meg kell öntözni a facsemetéket. A sövényekre ráfér a nyírás. A trágyahalmot is szükséges megforgatni. És ha netán marad még némi ideje, nekiállhat az öreg melegház javításának, kicserélni a májusi jégverésben összetört üvegtáblákat.

A tenyerével megpaskolva a ló tomporát a kocsi hátsó részéhez ment, kiemelte a tizenöt méter hosszú kerti öntözőcsövet, és a földre fektette. Fogta a csatlakozót, hogy a vízcsaphoz illessze, amikor a csapás felől érkező zaj, abroncsok csikorgása terelte el a figyelmét. Nem kellett odanéznie, hogy tudja, ki az, mégis arra fordult. Egy pillanatra rettegés fogta el, amikor felismerte a járművet. Sóhajtva ledobta az öntözőcsövet, és a közeledő autó felé indult.

Megállt a vezető felőli ajtó mellett, a nap forrón sütött; figyelte a sofőrt, aki a mobiljába beszélt anélkül, hogy egy pillantást is vetett volna rá. Az elmúlt egy évben tucatszor találkozott a sötét hajú férfival. Együtt ittak, ettek, nevetgéltek, egyszer még egy lányt is megdugtak. Most, hogy gyötrődve felidézte a történteket, felfordult a gyomra mindattól, amit korábban csodált a férfiban.

Pár perc múlva kinyílt az autó ajtaja. Samuel hátrébb lépett, amikor az illető kiszállt, és ingéről lepöckölt egy nem létező szöszt.

– Úgy festesz ezekben a göncökben, mint egy istenverte zarándok – mondta.

Samuel állta a tekintetét.

– Mit akar?

– Nem nagyon látlak mostanában.

Samuel elnézett mellette, az utasra lesett, de az ablaküveg túl sötét árnyalatú volt, hogy kivehesse a vonásait.

– Elfoglalt voltam. Dolgoztam. Egyszer maga is kipróbálhatná.

A szikrázó nap fényétől hunyorogva a sötét hajú férfi a kertet mustrálta.

– Klassz helynek tűnik.

– Szerintem is. – Samuel várt néhány másodpercig. – Nézze, dolgom van, úgyhogy ha akar valamit mondani, akkor ki vele, és tűnés.

– Van egy üzenetünk a számodra. – A férfi az utasára pillantott.

Samuel tompán érezte, hogy a szőrszálak meredezni kezdenek a tarkóján. Lehajolt, hogy közelebbről vehesse szemügyre az anyósülésen helyet foglaló férfit. Az ajtó kitárult, és az illető kiszállt. Sötét haj. Khaki színű nadrág. Ízléstelen, virágmintás ingét nem tűrte be. A tekintetét napszemüveg takarta el, de Samuel észrevett valami nyugtalanítót az arckifejezésében, amitől még jobban bizseregtek az idegek a nyakán.

– Miféle üzenet? – kérdezte.

– Hát ez! – Az idegen bedugta kezét az inge alá, és a derekához nyúlt. Valamit megragadott. Aztán a karja előrelendült…

Csupán egy pillanaton múlott, de Samuel későn látta meg a kezében a pisztolyt. Az adrenalin végigáramlott a testén, összerázkódott, mintha áramütés érte volna. A két kezét felemelve hátralépett.

– Ne tegye!

A lövés robaja mennydörgésként hasított a levegőbe. Samuel érezte, hogy közvetlenül a bordái alatt valami a bal oldalába fúródik. Mintha vöröslő fáklyaliliommal benőtt baseballütő találta volna telibe, beléhatolt, egyre mélyebbre préselve magát.

A fájdalomtól kétrét görnyedt. A lába összecsuklott alatta. A torkából hörgés tört fel, amikor térddel a földre rogyott. A hasát forró hullám borította el, amely felkúszott a gerincéig. Előrezuhant, a két kezével felfogta az esést, az ujjai a porba mélyedtek.

Forogni kezdett körülötte a világ, majd a pörgés vánszorgássá szelídült. A tudata felfogta, hogy a fegyveres az autót megkerülve felé tart. Újabb lövést ereszt belém, futott át az agyán. Befejezi, amit elkezdett. A mellette álló sofőr oldalt lépett. Hogy ne legyen útban.

A rohadékok.

Abban a pillanatban az egész testét átjárta a megbánás. Nem gondolta volna, hogy ilyen messzire elmennek. Nem először fordult elő, hogy alábecsülte a kegyetlenségüket.

Felemelte a fejét, és a pisztolyra meredt. Félautomata. Csillog. Drága. Persze hogy az! Az utas lassú mozdulatokkal közeledett. A tekintete nyugodt és eltökélt volt. Rászegezte a pisztolyt. Az ujja az elsütőbillentyűn nyugodott.

Sammy összezárta az öklét, felmarkolva annyi port, amennyit csak tudott, és a férfi arcába vágta. Az illető kibillent az egyensúlyából. Bal kezével a szeméhez kapott. A földre köpött. Leengedte a pisztolyt, az oldala mellé csúsztatta.

– Kibaszott pöcs!

Samuel feltápászkodott, és nekiiramodott, mint egy futó, aki ki akar törni a bolyból. Csakhogy minden egyes lépéssel fájdalom hasított a zsigereibe. Egyre erősödő hányinger kerülgette. A torka mélyén érezte az epe keserű ízét. Ahányszor földet ért a lába, mintha láthatatlan kés szúrt volna a mellkasába.

A fegyverest felkészületlenül érte a támadás, és hátratántorodott. Samuel az életéért futott. Nem egészen tudta, merre vegye az irányt. Nem volt hol elrejtőznie. Elrohant a lova mellett, be a pajtába. Éles szúrás rántotta görcsbe a hasát, balról jobbra, majd fel a mellkasáig. Lenézett, látta, hogy a testéből vér szivárog, átütött az ingén, a nadrágjára is átterjedt. Fogalma sem volt, milyen súlyos a sérülése. Még abban sem volt biztos, hol találta el a lövedék. Csupán az alsónadrágja elejét eláztató vér melegét érezte.

A hodály közepére érve a lába összeakadt. Csúnyán elvágódott, arcával előreesett. Az ütés hatására eltörött az orrcsontja. A szája tele lett porral. A hasát éles, robbanásszerű nyilallás szorította össze. A fejét félrefordítva kiköpte a szájában összegyűlt, vérrel teli nyálát. Tovább kell menni. Próbált lábra állni, de a karja felmondta a szolgálatot, nem tudott megtámaszkodni. Felnyögött, miközben a hátára fordult. A lába hasznavehetetlenül lógott a testén. A fegyveres utolérte. Zihálva kapkodta a levegőt. Tekintete üres volt, mint egy kitömött állaté. Célba vette a pisztolyával.

Samuel a tetőgerendákra meredt. Felötlött benne, vajon a mennyországba jut-e. Az agyán végigfutott mindaz, amit az elmúlt egy évben művelt. Az elkövetett vétkek. Azok, amelyek jóvátételére nem maradt ideje.

Még nem végeztem, gondolta.

A dörrenés volt, amit utoljára hallott.

1. FEJEZET

Lehetetlen, hogy bárki is megtalálja. Legalábbis nem itt, a patak mellett, ahol puha a talaj, és a part mentén sűrűn burjánzanak a cserjék. A fák között idevezető ösvény keskeny, és belepte a gaz. Tavaly nyáron az unokanővére bokáját megcsípte a mérges szömörce, és a kiütés egészen a fenekéig terjedt. Arról nem is szólva, hogy az öccse mennyire fél a pókoktól. A nyolclábú kúszó-mászók akár negyeddolláros érme nagyságúra is megnőnek errefelé. Amikor legutoljára itt játszottak, egy bemászott az öccse inge alá, mire ő sikoltozva futott hazáig.

Mandi Weaver elmosolyodott, amikor eszébe jutott az eset. Ha bújócskáztak, ő a legjobbak közül is kitűnt. Hiába csalt a bátyja, amikor tízig kellett volna számolnia, őt sosem találta meg. Most is hallotta, ahogy hadarja a számokat, miközben robogott lefelé az ösvényen. Mezítláb volt, a talpa csak úgy cuppogott a nedves talajon, mintha a tenyerével tapsikolt volna. A kanyar után az öreg, bütykös tölgyfa ága alatt lebukva bevetette magát a bokrok közé, és egyenesen a tíz méterre lévő patak felé osont.

– Nyolc! – hallotta a bátyja hangját. – Kilenc! Tíz!

Mandi tisztában volt vele, hogy bátyja már az ösvényen trappol. De nem érdekelte. Gyorsabb volt, mint a kisöccse; egész biztos, hogy elsőként őt fogja megtalálni az idősebb testvére. Ráadásul a kis lurkó szörnyű búvóhelyeket szokott kiszemelni magának. Nem, egyszerűen képtelenség, gondolta elégedetten, hogy a bátyja a nyomára akadjon.

– Aki bújt, aki nem, megyek! – Távolinak tűnt a hangja, mintha egy kilométerre lett volna.

Mandi a nyelvét is kidugta, annyira összpontosított. Elviharzott a vastag farönk mellett, amelynek oldalát gombák tarkították. A csobogó víz hangjára visszafogta az iramot, hátranézett, nem hall-e lépéseket. Senki sem követte.

Lihegve, magában kuncogva lecsúszott a sarkán a meredek parton. A patak előtte csörgedezett, a fák között. Amikor a nagy sziklatömbhöz ért, balról megkerülte, és lekuporodott mögé. A távolból hallotta a bátyja kurjongatását.

– Úgyis megtalállak, ne félj! – fenyegetőzött. – Te leszel a hunyó, egészen a jövő hétig!

Kapkodó lélegzete túl nagy zajt csapott, a kezét ezért a szája elé kapta, és igyekezett visszatartani a nevetést. A levegőt csend és pára töltötte be, a ruhája alatt rettenetesen izzadt. A lába mocskos volt, és a ruhája szegélyére is sár tapadt. Körbenézett, hol tudná bedugni a lábát a patakba, hogy lehűljön egy kicsit, amikor furcsa földhalmot vett észre a közelben. Olyan volt, mintha valaki ásott volna a parton. Néhány napja járt itt, és akkor még nem látta nyomát a domborulatnak. Soha senki nem kószált errefelé. A farmjuk volt az egyetlen lakott hely több kilométeres körzetben.

– Nálad senki sem tud rosszabbul elbújni! – figyelt fel a bátyja hangjára.

– Ez nem ér! – sivította az öccse. – Csaltál!

– Egyáltalán nem!

Mandi hallotta a veszekedésüket, de a figyelmét a szokatlan földhányás kötötte le. Ki áshatott itt, és miért? Kincset rejtett volna el? Talán egy táska pénzt? A kíváncsiságtól hajtva előbújt a rejtekhelyéről, és elindult a csapáson, ám menten belebotlott egy másik buckába. Túl nagy a halom, hogy vakondtúrás legyen; a kis élősdiek mindig felbolygatták a mama kertjét. De mormotáé sem lehet.

Fürkészni kezdte a kiemelkedések környékét. Nem sokkal odébb egy szalmakalapra lett figyelmes, amely felfordulva hevert a bozótban, mintha valaki félredobta volna. Az a fajta szalmakalap volt, amelyet a dattja is hordott. Valaki elejtette? Kissé összezavarodva körbenézett, de senkit sem látott. Olyan csend volt, hogy hallotta a legyek zümmögését. Sokan voltak. Talán túl sokan is…

Akkor tűnt fel neki a bakancs. Munkabakancs volt, az oldalán feküdt, pár lépésnyire a kalaptól. Miért hagyná itt bárki is a szalmakalapját és az egyik bakancsát? A nyakát nyújtogatva Mandi közelebb húzódott. Valami kitüremkedett a bakancsból. Netán egy bot? Vagy ruhadarab? Egy madárijesztő lábára hasonlított, amilyet a bátyja is felállított a kertben, hogy elriassza a varjakat. De miért venné valaki a fáradságot, hogy eltemessen egy madárijesztőt idelent, a patak partján?

A lába csak vitte előre, még mielőtt tudatosodott volna benne, hogy megmozdult. Noha őrült mód izzadt a kappja és a ruhája alatt, jeges hideg futott végig a gerince mentén. Lényének egy része nem akart többet látni. Hallotta a szíve dobogását, érezte a vér tompa lüktetését a fejében.

Megtorpant, és a lába elé nézett. Újabb, frissen kivájt földkupac terült el előtte. Egy részben elhantolt, fakószínű valami nyúlt ki a nedves talajból. A verejték jéggé dermedt a hátán. Letérdelt, és félrekotorta a földet. A gyomra tótágast állt, amikor az ujjai hegyével a hideg, gumiszerű anyaghoz ért.

Kiegyenesedett, és felemelte a fejét. Csak meredt maga elé, mint aki nem akar hinni a szemének. Olyannak tűnt, mintha egy kéz volna. A bőr ragacsosnak látszott, és iszap borította. Minden elnémult benne. Legyek százai zsongtak körülötte, a zaj hirtelen fülsiketítővé erősödött.

Ráébredt, hogy nem madárijesztő fekszik a lábánál, és hirtelen felfogta, hogy valami rossz történhetett a parton. Most már a szagot is érezte. Ugyanazt a bűzt, amelyre tavalyról emlékezett, amikor megtalálták a döglött hím szarvast az erdőben.

A rémülettől olyan hirtelen tántorodott hátra, hogy megbotlott, és elvágódott a gyomok között.

– Eli! – A bátyja nevét sikoltotta, miközben nagy nehezen talpra állt. – Eli!

Megfeledkezve a bújócskáról rohanni kezdett az erdei csapás felé, hogy mielőbb megtalálja a testvérét.

Immár hagyománnyá vált, hogy évente találkozom a Painters Mill-i általános iskola tanulóival, amióta kilenc évvel ezelőtt kineveztek rendőrfőnöknek. Az utóbbi két évben velem tartott kollégám, aki „Kip, a Boci” figuráját öltötte magára. Amúgy az iskolai biztonsági előírások szakértője, a gyerekek rajonganak érte, és isszák minden szavát.

Elfoglalom a helyemet a tanári asztal mellett, és igyekszem nem belegondolni, milyen melege lehet a társamnak, Chuck „Skid” Skidmore-nak a jelmez alatt. Az osztályteremben papír, ipari fenyőolaj-tisztító és két tucat másodikos gyerek izzadságszaga érződik, akik a reggeli szünetet odakint, a szabadban töltötték az augusztus végi hőségben futkározva.

Ez az új tanév első hete, és a városi uszoda még néhány napig nyitva tart. Abból, ahogy a gyerekek folyton az ablak felé kukkantanak, érzékelem, hogy a legszívesebben a vízben volnának, nem pedig itt.

– Hányan járnak közületek gyalog az iskolába? – Skid hangját eltompítja a jelmez, de megszokta már, hogy a gyerekek miatt hangosabban beszéljen.

Amikor senki sem válaszol, felemelem a kezem, és körbenézek.

– Nagyszerű kérdés, Kip. Na, lássuk azokat a kezeket!

Páran jelentkeznek. Tipikus arány egy kisvárosi közösségben, ahol az emberek többsége farmon vagy mezőgazdasági körzetben él, és busszal közlekedik.

– És hányan jöttetek biciklivel? – érdeklődik Kip, a Boci.

Egy-két kéz leereszkedik, mások a magasba lendülnek.

Kipre pillantok.

– Volna hasznos közlekedési tipped azok számára, akik gyalog vagy biciklivel járnak iskolába?

– Már hogyne volna! – bizonygatja Kip. – Tudtátok, hogy biztonságosabb gyalog vagy biciklivel közlekedni, ha egy barát is veletek tart?

– Ezt jó tudni – mondom. – Van még esetleg egyéb javaslatod, hogyan óvhatják meg épségüket az itt tanulók az iskolai tanév alatt?

– Kipnek, a Bocinak mindig van hasznos tanácsa a gyerekek számára, Burkholder rendőrfőnök. – Skid kuncog a jelmez alatt. – Íme egy fontos figyelmeztetés: ha valaki beléd köt, miközben az iskola felé igyekszel vagy hazafelé sietsz, szabadulj meg tőle, amilyen gyorsan csak tudsz, és szólj a szüleidnek vagy a tanárodnak az esetről.

– Remek intelem! – A mobilom rezegni kezd az övemen. Odanézek, látom, hogy Lois, a kapitányság délelőtti ügyeletese keres. A képernyőn a 911 jelenik meg, amely a sürgős hívás kódja. Lois tudja, hogy Skiddel az iskolásokkal van programunk, tehát semmi kétség, hogy halaszthatatlan ügyről van szó.

Lehetőség szerint feltűnés nélkül kisurranok a folyosóra, és megnyomom az őrs gyorshívó gombját.

– Mi újság? – kérdem.

– Sajnálom, hogy félbe kellett szakítanom, főnök – közli Lois. – Glock telefonált. Kapott egy hívást a Sweet Potato Ridge Roadról. Feltehetően amish gyerekek találtak egy holttestet.

– Egy holttestet? – A nyakam hátsó részén megfeszülnek az izmok. – Biztos benne?

– Glock fölöttébb meggyőzően hangzott.

– Van valamilyen elképzelés arról, hogy ki lehet?

– Glock nem mondott semmit.

– Hívja fel Coblentz dokit! – utasítom, a Holmes megyei halottkémre célozva.

– Rendben.

– Tüstént indulok.

2. FEJEZET

Tíz perccel később a város által rendelkezésemre bocsátott Explorerben ülök, mellettem Skid. A motor felbőg, amikor gázt adok, és átrobogok a piros jelzésen a Main Streeten, kifelé tartva a városból. Skid már kibújt a maszkjából, és a jelmezétől is próbál megszabadulni.

– Emlékeztessen rá, hogy ne felejtsem el rásózni Monára ezt a maskarát – dünnyögi az orra alatt immár hivatalos minőségben, miközben a hátsó ülésre dobja a gúnyát. – Elvégre ő a francos zöldfülű a csapatban. Neki is éppúgy ki kell vennie részét a feladatokból, akárcsak nekünk, többieknek.

– Nem is tudom, Skid. Az az igazság, hogy nagyon jól adja elő Kipként. – A szemem sarkából rápillantok, észreveszem az izzadságcseppeket a homlokán, és visszafojtom a vigyoromat. – A gyerkőcök kedvelik.

– A kölykök kizárólag azért vannak oda Kipért, mert némileg nagyobb örömöt szerez nekik rá figyelni, mint röpdolgozatot írni. – Kifújja a levegőt. – De én inkább a hullákra összpontosítok.

A Sweet Potato Ridge Road egy körülbelül három kilométer hosszúságú, aszfaltozott, gödrökkel teli útszakasz, amely keresztülvág a Painters Creeket körbevevő erdőn, és párhuzamosan fut a patakkal. Nem használják sokan. Mivel közel van a vízhez, és tavasszal a patak általában kilép a medréből, csupán két farm és egy faiskola található a környéken. Hacsak egy kocogó szíve nem mondta fel a szolgálatot a forróságban, nem tudom elképzelni, hogy kerülhetett ide egy hulla.

Ahogy ráfordulok az útra, fák borulnak fölénk, mint begörbített ujjak, és árnyékot vetnek ránk. Előttünk megpillantom Glock járőrkocsijának villódzó fényét. Az út szélén egy lovas kocsi várakozik. Egy amish férfi és három gyerek áll mellette. A faiskola és a gazdaságok további fél kilométerre lehetnek innen.

A cirkáló mögé parkolok, bekapcsolom a vészvilágítást, és kiszállok. Még dél sincs, de a hőség már gőzölgő rongyszőnyegként borul ránk. A fák közül kabócák éneke szűrődik ki, mintha apró láncfűrészek zümmögnének.

Glock előttünk lép ki az útra a sűrűből. Teljes felszerelést visel, inge izzadságfoltos a hóna alatt és a lapockái között. Szemközt az amish család tagjai összehúzódnak, és minket figyelnek. Felismerem a férfit; láttam már a városban, a zöldségesnél vagy az utcán, de a neve nem jut az eszembe. Jellemző egy ohiói kisvárosra.

– Főnök!

Rupert „Glock” Maddox volt az első rendőr, akit felvettem, miután rám bízták a kapitányság vezetését. Korábban tengerészként szolgált, higgadt természetű, minden tekintetben a törvény hűséges szolgája. Négy gyerek apja, mesterlövész, a küzdősportok barna öves szakértője, és a legrendesebb fickó, akit valaha ismertem. Legutóbb azt hallottam, hogy feleségével az ötödik gyereken törik a fejüket; mindennek ellenére talál időt arra, hogy kedd esténként az általános iskola baseballcsapatával foglalkozzon.

Skiddel kezet fogunk vele.

– Mit tud mondani? – kérdezem.

– Mr. Weaver szerint a gyerekek a patak mentén játszottak, amikor egy levágott kezet találtak. Valószínűleg egy lábat is. – Glock az alig kivehető erdei csapásra mutat, ahonnan nem sokkal korábban előbukkant. – Azonnal hazarohantak, a farmjuk nem sokkal lejjebb van az út mentén. Beszámoltak az apjuknak, hogy mit láttak. Ő befogta a lovat, a telefonbódéhoz hajtott, tárcsázta a segélyhívót, majd visszajöttek ide, hogy itt várjanak ránk.

Rendkívül ritkán esik meg a Painters Millhez hasonló településeken, hogy gyerekek holttestek maradványaira bukkanjanak az erdőben. Általában tévedésnek bizonyul, amikor hasonló jelentés fut be hozzánk. A végén mindig kiderül, hogy egy játék babáról, eldobott kesztyűről vagy bakancsról van szó – otromba tréfáról, egyszerű tévedésről vagy túlzásba vitt rémisztgetésről.

Mintha csak az arcomon olvasná a hitetlenkedésemet, Glock grimaszt vág.

– A legidősebb fiú lejött velem a patakhoz. Akárhogy is, a fák között ott hever egy istenverte levágott kéz.

– Basszus! – motyogja Skid. – Feltételezem, ezek után sutba dobhatjuk a hőgutás variációt.

– Egyéb? – faggatom Glockot.

Glock bólint.

– Egy láb. Bakancsban.

– Van valami elképzelés, hogy kihez tartozhatnak a testrészek? – kérdezem.

Glock a fejét rázza.

– Amint rádöbbentem, mivel van dolgunk, azonnal kiparancsoltam mindenkit a helyszínről.

A lovas kocsinál várakozó amish családra pillantok.

– Felvette már a tanúvallomásokat?

– Még nem volt rá időm. Hozzávetőleg negyedórája érkezhettem ide.

Lehajtom a fejem, és beleszólok a gomblyukamba tűzött mikrofonba.

– Lois, küldje ide a megyeieket! – utasítom, a Holmes Megyei Seriffhivatalra célozva. – És derítse ki, merre kószál a halottkém. Közölje vele, hogy szedje a lábát. – Skid felé fordulok. – Zárja le ezt az útszakaszt a forgalom elől. Senki sem jöhet be vagy mehet ki, hacsak nem a bűnüldözésnél dolgozik. Ügyeljen a lehetséges bizonyítékokra.

Kezét a fejéhez emeli, mintha tisztelegne.

– Értettem.

Glockra pillantok.

– Várjon itt, amíg vissza nem jövök.

– Igenis.

Az Explorerhez lépek, és a távirányítóval kinyitom a hátsó ajtót. Mivel amish családban születtem itt, Painters Millben, tisztában vagyok az amish és az idegen – vagy ahogy a helyiek mondják: Englischer – közösségek közötti kulturális különbségekkel. Rendőrfőnökként minden tőlem telhetőt megteszek, hogy áthidaljam ezt a megosztottságot, a bizalmukba férkőzzem – és kivívjam a tiszteletüket. Kiveszek négy palack vizet a kis hűtőtáskából, amelyet mindig kéznél tartok, ha hőség van, és a család felé indulok.

– Guder mariye! – Jó reggelt!

Mindegyikőjüknek adok egy palackot. A gyerekek testbeszéde elárulja, hogy még mindig meg vannak rendülve a történtektől, és idegesek, mert beszélniük kell velem.

– Jól van mindenki? – érdeklődöm.

Az amish férfi bólint.

– Megvolnánk – mondja. – Kétségkívül némileg megrázott bennünket az eset.

Felmutatom neki a jelvényemet.

– Hogy hívják?

– Ivan Weaver – mutatkozik be.

Közelebbről is szemügyre veszem.

– Láttam már magát a gabonatárolónál.

– Ja. Ott dolgozom. – Valamelyest megnyugodva a kezét az idősebbik fia vállára teszi. – Ez itt Eli. – Aztán a lánykára, majd a kisebbik fiúra mutat. – Mandi és Joe.

Biccentek a gyerekeknek.

– A beosztottammal tüzetesen megvizsgáljuk, amit találtatok – közlöm velük. – Szeretném, ha még maradnátok egy kis ideig, hogy rögzíthessük a tanúvallomásotokat. Megteszitek?

– Természetesen – válaszolja az apjuk.

A napon állunk, és a levegő gyorsan forrósodik, úgyhogy egy pár méterre odébb lévő árnyékos helyre mutatok nekik.

– Ha úgy gondolják, beállhatnak a kocsival az árnyékba. Legalább a ló is lehűl egy kicsit. Visszajövök, amilyen gyorsan csak tudok.

Az amish férfi bólint, aztán a nagyobbik fiú felé bök a fejével.

– Rawsa da dachwaegli! Állj oda a kocsival!

Visszaballagok Glockhoz. Mintegy kétszáz méterrel odébb Skid terelőbójákat helyez el az úttesten, hogy távol tartsa az esetleges kíváncsiskodó autósokat.

– Fölöttébb furcsa, hogy pusztán egy kéz és egy láb került elő – állapítom meg.

Glock komor arcot vág.

– Kétségkívül nem sok jót jelent az áldozatra nézve.

Csurog rólam a veríték az egyenruhám alatt, amikor elindulunk az erdei csapáson. Gyanítom, hogy még az árnyékban is több lehet harminc Celsius-foknál. A párával keveredve nem csoda, hogy mindenkiről ömlik az izzadság.

– Figyeljen az esetleges lábnyomokra vagy nem idetartozó dolgokra – mondom neki.

– Úgy lesz – válaszolja Glock.

A csapás keskeny, a bakancsom belesüpped a felázott talajba.

– Milyen messze van?

– Körülbelül ötvenméternyire.

A környezetet fürkészem, miközben egyre mélyebbre nyomulunk az erdőbe. A talajon mezítlábas nyomok rajzolódnak ki, minden bizonnyal a gyerekektől származnak, hiszen egyikőjük sem visel cipőt.

Az ösvény egyre szűkül, és hol jobbra, hol balra kanyarodik. Málnabokrok és szedercserjék vékony, tüskés ágai akadnak az ingem ujjába. Átlépünk egy kidőlt, emberderék vastagságú fatörzsön. Hallom a bogarak, szúnyogok és legyek zümmögését, a kabócák szüntelen siránkozását.

– Itt is vagyunk – mutat előre Glock. – A sziklatömb mögött.

Durván tíz méterrel előttünk egy karosszék nagyságú szikla tűnik fel, útját állva a csapásnak, amely kénytelen megkerülni. Azon túl több helyen is megbolygatták a földet.

– Érzi ezt a szagot? – kérdezi Glock.

Rápillantok, és bólintok. Rothadó hús bűze. Nem átható, de kivehető.

– Egy tetem szaga.

Megkerüljük a sziklát, majd Glock megáll.

– A lány lábnyomai. – A fejével jelez. – Ott a kéz. Amott meg egy szalmakalap.

Követem a mutatóujjának az irányát, és egy újabb földhányás mellett kiszúrom a kalapot.

– Az egy amish kalap – közlöm.

– Én is úgy gondoltam.

– Glock, hozzáért esetleg valamihez?

– Nem, asszonyom, semmihez. De elég közel mentem a kézhez. A mellette lévő lábnyom az enyém.

– Váljunk szét, és vegyük górcső alá a terepet – javaslom. – Ügyeljen rá, hová lép!

– Óvatos leszek.

Közelebb lépek a földből kipúposodó, fakó színű maradványhoz, észben tartva, hogy ha kiderül, hogy ez tényleg gyilkossági helyszín, akkor fennáll az eshetőség, hogy bizonyítékot rongálunk meg. Glock és a lány lábnyomán kívül más nem látható a talajon. Letört ágak sincsenek, letaposott fű sem. Semmi furcsa nem tűnik az ember szemébe, leszámítva a kalapot és a friss földbuckákat.

Egy-két lépésnyire állok meg a vizsgálódásunk tárgyától, és első ízben alaposan szemügyre veszem. Határozottan emberi kéznek látszik. Az ujjak enyhén begörbültek. A tenyér foltos és sápadt színű.

– Hogy a fenébe kerülhet ide egy kéz? – dünnyögöm halkan.

– Talán egy kórházból vagy egy hullaházból? – jegyzi meg a közelemben Glock. Hangjából hitetlenkedés csendül ki. – Lehet, hogy amputálták, de nem gondoskodtak a megfelelő tárolásáról. Talán egy kutya ráakadt, és kihurcolta ide.

– Lehet.

Az arcán azonban látom a kételkedést; ugyanezt érzem én is.

Pásztázni kezdem a környező részt, és további helyeket fedezek fel, ahol feltúrták a földet. Úgy három méterre onnan, ahol állok, a tekintetem megakad a bakancson. Legyek mindenütt. Több ezren lehetnek.

– Valaki ásott itt – jegyzem meg.

– Rosszul hangzik – véli Glock. – Furcsa, hogy lábnyom sehol.

– Éjszaka esett egy kicsit. – Közelebb hajolok a kézhez. Tenyérrel felfelé néz, és részben elfedi a föld. Kilátszó körmei alatt piszok. A hüvelykujjánál zúzódás látszik a tenyerén. – Fehér bőrű emberé lehetett… – állapítom meg. – Nincs rajta sem gyűrű, sem tetoválás.

Egy gumikesztyűt halászok elő az övemen lévő rekeszből, és felhúzom a kezemre. Semmi szín alatt nem akarom megbolygatni a helyszínt, mielőtt kihívnám a társszervek szakértőit, de biztosra akarok menni, hogy nem valami ostoba tréfáról van szó. Lenyúlok, és elkotrok némi földet a kéz mellől.

A mutatóujjánál fogva finoman próbálom megmozdítani, de a fáradozásom hasztalan. Megmarkolom az ujjat, és nagyobbat rántok rajta. A föld lepereg a kézfejről, amikor előbukkan a csukló. A csonk szabaddá válik, és most már semmi kétségem sincs afelől, hogy mi az. Látom a vér vörös-fekete foltját, amely megbarnult és ragadóssá vált a széleken. A csuklón sötét szőr. A kiálló csont rozsdásfehér. Legyek mindenütt.

A francba!

– Főnök!

Visszahelyezem a kezet, ahonnan kiemeltem, és megfordulok.

Glock úgy hat méterre lehet tőlem, és egy lapos földtúráson tartja a szemét.

– Úgy tűnik, hogy újabb maradványra bukkantam… lábnak nézem. Részben elásták.

A lelkem egyre mélyebbre süllyed bennem, mintha egy üllő zuhanna egy feneketlen, sötét gödörbe. Eddig életben tartottam magamban a reményt, hogy pusztán egy kórház ártalmatlan, bár biológiailag veszélyes, felelőtlen eljárásáról van szó.

Felpattanok, és odamegyek hozzá. Nem vagyok finnyás alkat, a megcsonkított emberi láb látványa azonban kellemetlen, kínzó remegést vált ki a gyomromból. A lábfejet nem távolították el, csupaszon, rögzített helyzetben, a földbe beékelve hever. A térd ellenben negyvenöt fokos szögben be van hajlítva. A comb felső része alig több cafatokban lógó, vörös-fekete húsdarabnál.

– Basszus! – motyogom.

Glock letérdel a testrész mellé, és a csontra tapadó, szétszaggatott húsra mutat.

– A jelekből ítélve dögevők jártak errefelé – közli.

Bár a legkevésbé sem akarok arra gondolni, hogy állatok lakmároztak emberi húsból, alaposabban szemügyre véve a végtagot úgy ítélem meg, hogy Glocknak igaza van.

– Fognyomok láthatók a csonton – hallom a saját szavaimat.

– Igen, úgy tűnik.

Mivel az emberi hús hátborzongató látványa eléggé megvisel, főleg, ha sokáig kell néznem, a tekintetem a Glock mögötti, ugyancsak felforgatott földsávra vándorol. Egy mancs lenyomatára figyelek fel.

– Valamilyen állat hagyhatott ott nyomot – jegyzem meg. Odamegyek, és lekuporodom. – Kutyáé vagy prérifarkasé lehet.

Glock mellém telepszik.

– Ez prérifarkasé – szögezi le.

Kérdő pillantást vetek felé.

– A kojotok mancsa a kutyákénál keskenyebb, és a karmaik jobban kirajzolódnak. – Rándít egyet a vállán. – Tavaly ősszel vadászni voltam az apámmal.

Bólintok, legalább annyira zavartan, mint aggodalommal eltelve. A tarkómon feláll a szőr, a tekintetem ide-oda ugrál a fák és a bokrok között.

– Minden jel szerint jó néhány lyukat kivájtak ezen a részen – közli Glock.

Visszafordulok a szörnyű képet nyújtó láb felé.

– Nem egy természetes halált halt túrázó vagy vadász végtagjának tűnik.

Glock egyetértően biccent.

– Feltehetően elásták ezeket a testrészeket. A kojotok azonban kiszagolták és kikaparták őket.

Felállok, és körbenézek.

– Fölöttébb elhagyatottnak tűnik ez a hely – állapítom meg. – Valaki azért szemelte ki, mert nem akarta, hogy megtalálják a maradványokat.

Glock elhúzza a száját.

– Nem szeretném elcsüggeszteni, főnök, de fogadni mernék, hogy további emberi testrészek vannak elrejtve a környéken.

Bólintok, és összeráncolom a homlokom, mert ugyanerre jutottam én is.

– Nem áll rendelkezésünkre elég eszköz és ember, hogy saját magunk járjunk utána – szögezem le.

Glock sejtelmesen elmosolyodik.

– Úgy hallottam, van ismerőse az Ohiói Bűnügyi Nyomozóirodánál.

Viszonzom a mosolyt, de a gesztus nem enyhít a gyomromat összeszorító görcsön.

– Ürítsük ki a helyet! – döntöm el. – Szalaggal zárjuk le az egész környéket.