Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Niki Tailor

Mindenki hazudik

Niki Tailor: Mindenki hazudik

©Niki Tailor

Szerkesztetés/korrektúra: NeylaGrey

Lektorálta: Nádasi Krisz

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/nikitailor.writer/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022.

epub ISBN: 9786156182142

mobi ISBN: 9786156182159

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Édesanyámnak!

Egyes helyszínek, utcanevek, intézménynevek fikciók, mások pedig a valóságban is léteznek.

Mindannyian rettegünk a szörnyektől. A bestiák köztünk élnek és sokféle formában léteznek. Szüntelenül próbálnak elrejtőzni a világ szeme elől. Gyermekként félünk az ágyunk alatt lapuló szörnyektől, és a takaró alatt, felhúzott lábbal várjuk, hogy végre besüssön a szobába a nap első sugara. A legveszélyesebb fenevadak azonban nem az ágyunk alatt lapulnak és nem is a nagyvilágban bujkálnak, hanem bennünk rejtőznek, valahol jó mélyen. Ezek a zöld szemű szörnyek csak a megfelelő alkalomra várnak, hogy előbújhassanak és rombolhassanak, hogy aztán újra elrejtőzhessenek a világ szeme elől.

Első rész

1. fejezet

Sarah

Már két teljes hete nem ittam. Sóvárogva nézek a bárszekrényen lévő kristálypohárra, szinte a torkomban érzem a whisky keserűen mámorító ízét. Veszek egy mély levegőt, és odatipegek az ebédlő túlsó végében álldogáló férjemhez, aki épp felemeli a poharat és kortyol egyet a hűsítő italból. A tűsarkúm kopogására felkapja a fejét, végigkísér tekintetével, amitől magabiztosabbnak és vonzónak érzem magam. Hosszú, hullámos, sötétszőke fürtjeim lágyan omlanak rá meztelen vállamra. Megállok Adammel szemben, és bár tűsarkút viselek, még így is fél fejjel alacsonyabb vagyok nála. Elmosolyodik, viszonzom a mosolyát és mélyen belenézek az égszínkék szemébe. Félrehúzza a hajamat és belecsókol a nyakamba. Úgy csókol, ahogy már nagyon rég nem tette: szerelmesen. A meleg, whisky-szagú lehelete perzseli a bőrömet.

– Észbontó vagy ebben a vörös ruhában – súgja a fülembe. – Magamba szívom a bókját, minden kedves szava gyógyír megsebzett lelkemnek. Az elmúlt pár hétben valami megváltozott köztünk, és végre kezdünk újra egymásra találni.

Talán minden olyan lesz, mint azelőtt.

Persze csak áltatom magam, mert jól tudom, hogy már soha semmi nem lesz a régi.

– Te sem panaszkodhatsz. Nem is csoda, hogy a lábad előtt hever az összes felsőosztálybeli, brightoni liba – felelem évődve, miközben végignézek a férjemen. Farmernadrágot és sötétszürke zakót visel, hozzáillő világoskék nyakkendővel. Tökéletes, mint mindig. Beletúr sötétbarna hajába, amelyben néhol ősz hajszálak csillannak meg.

– Imádom, amikor féltékeny vagy – jelenti ki csipkelődve.

Féltékenység. Úgy tartják, hogy egy kis féltékenység belefér minden normális párkapcsolatba. Azonban vannak olyan helyzetek, amikor ez az érzés teljesen az eszedet veszi és a legvadabb dolgok megtételére késztet. A féltékenység pusztító erejével akkor szembesültem először, amikor az a lány a gimiben hosszasan áradozott a barátnőjének Adamről. Az én Adamemről. Persze fogalma sem volt róla, hogy minden egyes szót hallok.

Nem hagyhattam annyiban a dolgot. Cselekednem kellett.

Meg kellett védenem azt, ami az enyém.

Természetesen azóta már ezerszer megbántam, mint oly sok más dolgot az életem során. A pszichiáterem szerint a féltékenységnek van pozitív hozadéka is, egyszerűen csak más szemszögből kell megközelíteni az érzést. Azt hiszem, ezen a területen még van mit fejlődnöm.

– Nem vagyok féltékeny – vágom oda tettetett sértődöttséggel, miközben majd’ belepusztulok a tudatba, hogy azok a sznob spinék bármikor lecsaphatnak a férjemre. A bennünket ért tragédia óta mind arra várnak, hogy mikor fulladok bele a bűntudatba vagy az önsajnálatba, de nem fogom nekik megadni ezt az örömet.

– Lassan indulnunk kellene, nyolcra foglaltam asztalt – mondja a faliórára pillantva.

– Egy perc és kész vagyok – felelem, és elindulok a földszinti fürdő irányába.

– Én azt hittem, már készen vagy – kiáltja utánam meglepetten.

– Nem mindennap lesz az ember harmincéves, fontos a tökéletes megjelenés. – Megfordulok, és végigsimítom testem vonalát követő ruhámat. Valójában roppantul frusztrál, hogy betöltöttem a harmadik X-et. Könyörtelenül gyorsan telnek az évek addig, amíg boldogok vagyunk, majd az örökérvényűnek tűnő boldogság pillanatok alatt szertefoszlik, és onnantól kezdve ólomlábakon jár az idő.

A fürdőbe belépve a mosdóhoz sétálok, vetek még egy pillantást a tükörképemre: az egykor élettel teli, gesztenyebarna szempár most üresen tekint vissza rám. Kinyitom a fürdőszobaszekrény egyik szárnyát, és bekapok két sárga pirulát.

– Most már indulhatunk – jelentem ki az ebédlőbe visszatérve. – Hol van Emma? – Tekintetemmel a lányom után kutatok.

– Amyvel játszanak a kertben.

– Örülök, hogy Amy továbbra is vállalja a bébiszitterkedést annak ellenére, hogy idén érettségizik és rengeteg a tanulnivalója. Megbízom benne, és Emma is imádja. – Amint elhagyják a számat a szavak, motoszkálást hallok a hátsó ajtó felől. Pár másodperc múlva megpillantom a lányunkat. Hosszú, szőke fürtjei ziláltan lógnak a szemébe, arca kipirosodott a széltől, citromsárga gumicsizmáját pedig befröcskölte a sár.

– Elnézést kérek, mire felakasztottam Emma kabátját, ő már… – mentegetőzik Amy, de a lányom – megfeledkezve a jó modorról – félbeszakítja.

– Mami, mami! Nézd, mit találtam a kertben! – szalad felém kinyújtott karral, valamit szorongatva parányi öklében.

– Emma! Azonnal vedd le a sáros csizmádat, mert te fogsz feltakarítani magad után! Indulj a fürdőbe és mosakodj meg! – kiált rá Adam.

Dühös pillantást vetek a férjemre. Az ilyen jellegű hirtelen kirohanásaikor mindig a multimilliárdos, kontrollmániás apját látom magam előtt, aki szerint a pénz és a hatalom feljogosítja arra, hogy mások életét irányítsa. Régebben egészen jól manipulált engem is, beletelt egy kis időbe, mire rájöttem, hogy felesleges csatákat vívunk, hiszen már megnyertem a háborút: a fia felesége vagyok, és ez ellen nem tud mit tenni. A legkevésbé sem szeretném, ha a férjem rá hasonlítana.

Emma megtorpan az ebédlő közepén és kérdőn néz rám, mire én bólintok. A lányom megfordul, visszabattyog az előszobáig, és nagy zúgolódás közepette lerúgja a csizmáit. Azután besétálnak Amyvel a fürdőbe, én pedig feltörlöm a márványpadlóról az apró lábnyomokat.

– Miért kellett így ráripakodnod? Az isten szerelmére, hiszen még csak ötéves.

– Szóval szerinted túl szigorú vagyok pusztán azért, mert megkértem Emmát, hogy ne szaladgáljon sáros csizmában idebent? Inkább te vagy vele túl engedékeny. Ha nem húzod szorosabbra a gyeplőt, teljesen a fejedre fog nőni.

– Megkérted? Inkább ráordítottál – vágok vissza. Adam, mint általában, most sem áll le velem vitatkozni.

– Jobb lesz, ha indulunk. – A férjem kemény hangja ismét ellágyul.

– Érezzék jól magukat! – hangzik a hátam mögül.

– Ha bármi baj lenne, a telefonszámunkat tudod, az étterem száma pedig a hűtőn – fordulok Amyhez.

– Minden rendben lesz, ne aggódjanak! – nyugtat a bébiszitter, miközben ámulattal tekint a férjemre.

– Mit akartál mutatni, szívecském? – guggolok le Emmával szemben. A lányom nem felel, duzzog, amiért az apja megdorgálta. – Láttam, hogy valamit rejtegetsz a kezedben, biztos nagyon érdekes dolog lehet – próbálom jobb kedvre deríteni.

– Találtam egy szép követ a kertben, ha hazajöttetek, megmutatom.

– Már alig várom! Viselkedj jól, fogadj szót Amynek!

Nyomok egy puszit a homlokára, és a fülébe súgom: – Végtelenszer végtelenül.

A lányom a nyakam köré fonja a karját és megismétli: – Végtelenszer végtelenül.

A férjem mellém lép, és gyengéd csókot lehel a gyermekünk arcára. Az előszobába érve Adam rám segíti a fekete ballonkabátomat, mely a térdemig sem ér. Bár nyár vége van, az időjárás kiszámíthatatlan, a hőséget sokszor heves zivatarok enyhítik.

– Itt van már a taxi? – érdeklődöm.

– Kocsival megyünk – közli Adam az inggallérját igazgatva.

– De hiszen már ittál – mérgelődöm a homlokomat ráncolva.

– Csak egyetlen kortyot, Sarah. Amíg te készülődtél, az öreg Mr. Higgins volt itt a szomszédból, egy üveg whiskyt hozott ajándékba. Annyira dicsérte ezt az évjáratot, hogy szerettem volna megkóstolni.

– Ajándékba? – csodálkozom. – Hát persze, a kotnyeles Mr. Higginsnek kellett valami ürügy, hogy átjöhessen kíváncsiskodni. Egész héten a nyakamra járt, folyton azt kérdezgette, hogy hol ünnepeljük a születésnapomat, és nem akarunk-e egy nagyobb összejövetelt rendezni. Készségesen ajánlkozott, hogy segít a szervezésben, komolyan úgy tűnt, mint aki meg akarja magát hívatni.

– És, elérte a célját? – nevet fel Adam.

– Természetesen közöltem vele, hogy nem szeretnék semmiféle felhajtást, kettesben szándékozunk eltölteni egy romantikus estét. – Adam egy pillanatra elkomolyodik, majd érzékien szájon csókol.

– Ezentúl jobban odafigyelek Mr. Higginsre, még a végén lecsap a kezemről – csipkelődik.

Amint kilépünk az ajtón, rossz előérzetem támad. Megtorpanok egy másodpercre, az ég felé emelem a tekintetem, amelyet sűrű, sötét felhőtakaró borít.

– Jobb lesz, ha sietünk – jegyzem meg.

Belekap a szél a hajamba. Mire elérünk a ház előtt parkoló autónkig, zuhogni kezd az eső. Gyorsan beszállunk, ellenőrzöm a napellenző tükrében, hogy nem tette-e tönkre a frizurámat és a sminkemet ez a fránya idő. Adam Stevie Wonder egyik dalát dúdolja, én pedig a járókelőket fürkészem. Sokan keresnek menedéket az eső elől: egy férfi rohan át előttünk az úttesten, feje fölé emelve az aktatáskáját; néhány háztömbbel arrébb egy fiatal pár csókolózik az eresz alatt, a sarki kávézó teraszánál pedig egy hatalmas, fekete kutya húzódik be éppen az egyik asztal alá. Egy darabig szótlanul ülünk egymás mellett, hallgatom, ahogy az esőcseppek kopognak az ablaküvegen. Kiskoromban imádtam hallgatni az ereszen csordogáló eső hangját. Mindig megnyugtatott, a szobám ablakán keresztül néztem, ahogy az apró cseppek táncot járnak a szomszédos háztetőn. De ma valahogy elviselhetetlennek tűnik az eső zaja. Minden csepp, ami az ablaküvegre hullik, élesen a fülembe hasít, mintha át akarnák törni az üveget. A mutatóujjamat az ablaküveghez érintem és követem az ujjbegyemmel a lecsordogáló vízcseppek irányát, majd egy lélegzetvételnyi idő múlva azon kapom magam, hogy torkom szakadtából üvöltök: – Lassíts!

A férjem a fékpedálra tapos és félrerántja a kormányt. Csikorognak a kerekek, az autónk megbillen. Egy másodperc töredékére elkapom a mellettünk elszáguldó BMW sofőrjének tekintetét: riadt arccal szorítja a kormánykereket. Úgy szorítja, mint aki tudja, hogy egyenesen a halálba megy.

A szembejövő teherautó már csak pár méternyire van.

A fülsiketítő dudaszó majd’ szétrepeszti a dobhártyámat, a kamionsofőr eszeveszetten hadonászik az egyik kezével.

Behunyom a szemem egy pillanatra, mintha ezzel elkerülhetném a sorsom. Várom a becsapódás gyötrelmes, jól ismert érzését. De ezúttal nem történik semmi. Kinyitom a szemem és látom, hogy a BMW vezetőjének sikerült bevágódnia elénk az utolsó pillanatban.

– Hova sietsz ilyen időben, te barom? – ordítja a férjem az őrült sofőr után.

Az ijedségtől a lélegzetemet is visszatartom. Hosszú másodpercek telnek el, mire a kocsink újra egyenesbe kerül. Éles, szúró nyilallást érzek a mellkasomban, egy fájdalmas nyögés szakad fel a torkom mélyéből. Amint lehetséges, félrehúzódunk a leállósávba, lehajtom a fejemet és hangos, kétségbeesett zokogásba kezdek. Adam kikapcsolja a biztonsági övét és szorosan magához ölel, parfümjének borsos-fűszeres aromája bekúszik az orromba. Még magam előtt látom a sofőr halálra rémült tekintetét, majd egy szívdobbanásnyi idő múlva elárasztanak a közelmúlt fájdalmas emlékei. Minden egyes képkocka beleégett az agyamba, mintha csak tegnap történt volna.

Egy hatalmas csattanás. Sötétség. Szirénák tompa harsogása a távolból.

Vér, mindenütt vér. Az én vérem, és az övé.

Kórterem. Fertőtlenítőszer és vizelet keverékének orrfacsaró bűze, fecskendők, csövek, amelyek belőlem lógnak ki. A nővér sajnálkozó arca, amikor közli, hogy Daniel meghalt, még mielőtt elkezdhetett volna élni. Csupán néhány óra földi lét adatott meg neki, és mindez miattam történt. Én fosztottam meg attól a fiamat, hogy élhessen.

Dermedten bámulok magam elé, a zokogásom szép lassan nyöszörgéssé halkul. A férjem a két kezébe fogja az arcomat és gyengéden megcsókol.

– Jól vagy? – kérdi aggódva.

– Indulhatunk, minden rendben – hazudom, mint mindig. Az elmúlt hónapok során már tökélyre fejlesztettem a hazudozást. Jól vagyok. Nem iszom. Nem szedem a pirulákat.

Előveszek egy zsebkendőt a retikülömből és megigazítom a sminkem. Visszatérünk a főútra, rövid időn belül meg is érkezünk az étteremhez. Körülbelül tíz percig körözünk, mire találunk egy parkolóhelyet az étteremmel szemközti park túloldalán. Kikapcsolom az övemet és fellélegzek, Adam azonnal az ajtóm mellett terem, és udvariasan kisegít az autóból. Kinyitja a bíborszínű, óriási ernyőnket és keresztülsétálunk a parkon.

Belépünk az étterembe, amely zsúfolásig van vendéggel, egészen sokan bemenekültek az idő elől. Bazsalikom illata terjeng a levegőben, az asztalokon gyertyák égnek, szépen hajtogatott szalvéták sorakoznak, a vendéglő a hatalmas cserepekben elhelyezett virágaival és meseszép festményeivel csak úgy vonzza az embereket. Lágy olasz zene szól a háttérben, percek alatt az olasz Riviérán érzem magam. A férjem jelzi az érkezésünket a pincérnek, aki egy perccel később végigvezet bennünket az éttermen egészen hátra, egy meghitt, eldugott helyiségig.

– Meglepetés! – hangzik el egy csoportos kiáltás, s meglátom a barátainkat egy szépen megterített asztal mellett.

– Úristen! Ezt nem mondjátok komolyan! – csapok rá a férjem karjára, és kikerekedett szemmel bámulok a barátainkra. Döbbenten, mozdulatlanul állok, fogalmam sem volt róla, hogy ők is itt lesznek.

– Boldog születésnapot, drágám! – Elsőként Katherine lép oda hozzám, és átnyújt egy lila selyempapírba csomagolt ajándékdobozt. Szorosan magához ölel, hiányzott már az ölelése. Jó ideje nem láttam már a legjobb barátnőmet, egy kicsit talán meg is változott, az arca soványabb, nyúzottabb, úgy néz ki, mint aki hetek óta nem aludt. Vörös, vállig érő haját egy hangyányival rövidebbre vágatta, más talán észre sem venné ezt a változást, de nekem rögtön szemet szúrt. De nem csak a külseje változott meg. Bár fülig ér a szája, a tekintetéből sugárzik a szomorúság.

– Örülök, hogy látlak. Hiányoztál – mondom őszintén.

– Még egy kis apróság – mondja, és a kezembe csúsztat egy parányi, lila színű dobozt. – Személyes ajándék, ezért megkérlek, ezt a dobozt csak holnap nyisd ki. – Mielőtt bármit felelhetnék, a barátnőm helyét átveszi a vőlegénye, Paul.

– Isten hozott a harmincasok körében – veti oda gúnyosan. Összeszorul a gyomrom, ha arra gondolok, hogy Katherine ezzel az alakkal készül örökre összekötni az életét. Szerencsére Paul gyorsan odébbáll, hogy átadja a helyét a férjem régi, egyetemi jó barátjának.

– Örülök, hogy ti is itt vagytok – jelentem ki és átölelem Tomot, miközben tekintetemet a mögötte álló csinos, vörös ruhás nőre emelem.

– Hadd mutassam be a barátnőmet, Lizt – mondja széles mosollyal az arcán. A nő közelebb lép és átnyújt egy apró, királykék masnival átkötött ajándékdobozt.

– Remélem, tetszeni fog, Tom rám bízta a választást – mondja félénken, majd adunk két puszit egymásnak.

– Nagyon örülök, hogy végre megismertelek, már sokat hallottam rólad.

– Remélem, csupa jót – fűzi hozzá mosolyogva.

– Épp itt volt az ideje, hogy Tom megállapodjon – viccelődik Adam. A nő hátrébb lép, Tom pedig szorosan magához öleli és szenvedélyesen megcsókolja. Miután ajkaik szétválnak, Liz elpirulva igazgatja kontyba tűzött sötétszőke haját.

Végül Adam munkatársa, Jeff ad két puszit, az ajkai egy kicsit hosszasabban időznek az arcomon, mint az illendő volna.

– Remekül nézel ki, nyugodtan letagadhatsz vagy öt évet – súgja a fülembe, és kezét a vállamra teszi. Zavarba jövök, elhadarok egy köszönömöt és elhúzódom tőle. Tekintetemmel a férjemet keresem, aki az előbb még mellettem állt. Megfordulok és látom, hogy Adam Katherine-nel vált néhány szót; a barátnőm hevesen gesztikulál, idegesnek tűnik. Paul nem messze áll tőlük karba tett kézzel, dühös pillantásokat vet a férjemre. Valamiért rosszul érint a jelenet. Talán Paul az, aki miatt feszélyezve érzem magam, kényelmetlenül érint ennek a pökhendi alaknak a jelenléte, csakis a barátnőm kedvéért vagyok hajlandó elviselni.

Úgy döntök, hogy az ízlésesen becsomagolt ajándékok kibontását későbbre halasztom, majd a férjem megkér mindenkit, hogy foglaljon helyet az asztalnál. A vacsora isteni, a poharak pedig színültig töltve a legdrágább borokkal és whiskyvel.

– Csak egyetlen pohár bor – suttogom magamnak. De amint lecsúszik az első korty és megízlelem a Chardonnay ínycsiklandó, finom zamatát, már tudom, hogy korántsem ez lesz ma este az utolsó pohár.

– Nem találod ki, hogy kivel futottam ma össze, Sarah – néz rám a barátnőm, aki éppen velem szemben ül. Kíváncsian ráemelem a tekintetem. – Mary Clarkkal a gimiből. Alig ismertem meg, már ezer éve nem találkoztam vele.

– Ó, őt már én is régen láttam – felelem.

– Ki az a Mary? Én nem emlékszem rá – szól közbe Adam.

– Ne csináld már, hogy nem emlékszel rá, hát Beth barátnője. Így már rémlik? – nevet fel Katherine. A férjem, a barátnőm és én ugyanabba a gimibe jártunk, de Katherine-nel ellentétben egyikünk sem nevet Beth neve hallatán. A lány, akinek tönkretettem az életét. Nem akarok most erre emlékezni, ma szeretném jól érezni magam.

– Hát persze. Igazán kedves tőled, hogy emlékeztetsz rá – jegyzi meg a férjem szarkasztikus hangon.

– Emlékszem, a haverok legalább egy évig szívattak miatta – teszi hozzá a barátnőm, s nem tűnik fel neki, hogy egyikünk sem akar beszélni erről a kényes témáról.

– Mégis ki ez a Beth? Nekem sosem beszéltél róla, pedig úgy tűnik, hogy nagy hatással lehetett az életedre ez a titokzatos amazon – cukkolja Tom a férjemet.

– Amazon? Beth egy jelentéktelen kis fruska volt, aki folyton utánam kullogott, mielőtt rákattant volna Adamre. Egyszerűen nem sikerült vele megértetnem, hogy nincs szükségem a barátságára, pedig hidd el, nem fogtam vissza magam – mondja Katherine.

– Ebben biztos vagyok. Most már kíváncsi vagyok a teljes sztorira – dől előre Tom a székén, és bal kezével megtámasztja az állát. Liz az ujjaival dobol az asztalon és feszeng, úgy tűnik, zavarban érzi magát a társaságunkban.

– Hagyjuk már ezt a témát! Katherine, inkább azt meséld el, hogy mi újság Maryvel – vágok közbe indulatosan, mintha valóban érdekelne Mary sorsa.

A többiek rám néznek. Tisztában vagyok vele, hogy hevesebben reagáltam az elhangzottakra, mint kellett volna, szerencsére nem teszik szóvá a kirohanásomat. A barátnőm folytatja a mondandóját, a lelkesedése érezhetően alábbhagyott.

– Egészen jót beszélgettünk annak ellenére, hogy régen egyáltalán nem kedveltem ezt a lányt. Leginkább úgy emlékszem rá, mint az osztály stréberére, aki folyton árulkodott a tanároknak, most viszont tök jó fej volt. Megittunk egy kávét és beszélgettünk.

– Közös kávé és beszélgetés? Maryvel? – kérdezem tágra nyílt szemekkel. Furcsa ilyet hallani a barátnőm szájából, ugyanis ha neki valaki nem szimpatikus első látásra, az illető eláshatja magát örökre.

– Az emberek változnak – feleli Katherine a fejét enyhén oldalra billentve. Szeretném végleg lezárni ezt a témát, ezért Tom barátnője felé fordulok, és próbálom bevonni a beszélgetésbe.

– És ti hol jöttetek össze?

– Pár hónapja a szokásos esti futásomra indultam a közeli parkba, egyszer csak Tom előttem termett a semmiből, és elütött biciklivel – meséli Liz.

– Tomnak már az egyetemen sem ment túl jól a csajozás, úgy látom, azóta nem sokat változott a helyzet – nevet a férjem.

– A humorodon és a modorodon még mindig van mit csiszolni, és ezt most úgy mondom, mint az egykori kollégiumi szobatársad, aki csak a javadat akarja – vág vissza Tom. – Igen, elütöttem a mellettem ülő csodás hölgyet, és természetesen meghívtam vacsorázni kárpótlásul, ami életem legjobb döntése volt. – A szerelmesek egymásra néznek, és ajkuk egy szenvedélyes csókban forr össze. Liz úgy fonja Tom nyaka köré a karját, mintha rajtuk kívül megszűnt volna létezni a világ.

A következő órában Tom és Katherine különféle obszcén anekdotákkal szórakoztatják a társaságot. Feltűnik, hogy Paul egyetlenegyszer sem nevet a menyasszonya történetein. Sőt. Inkább dühíti minden egyes elhangzott sztori. Én viszont idejét sem tudom már, hogy mikor nevettem ennyit. Hirtelen bűntudatom támad, amiért ilyen jól érzem magam. Még csak hat hónap telt el a kisfiunk elvesztése óta. A szemeim csordultig telnek könnyel. Nem akarom, hogy lássák, ezért lehajtom a fejem, és az asztalon lévő színes virágokra fókuszálom a tekintetem. Adam a vállamra teszi a kezét – bizonyosan észrevette, hogy a kiborulás szélén állok, és nyugtatni próbál. Hálás vagyok neki a támogatásért.

– Elnézést, ki kell mennem a mosdóba – mentegetőzöm.

– Jól vagy, édes? – kérdi Katherine. Valószínűleg neki is feltűnt, hogy valami nincs rendben, hiszen már régóta ismer. Rengeteget segített a tragédia után, főként neki köszönhetem, hogy nem omlottam teljesen össze.

– Persze, nincs semmi baj, csak megigazítom a sminkem. Biztosan elkenődött a sok nevetéstől.

Amint kilépek az étterem különterméből, észreveszem, hogy a vendégek megfogyatkoztak. Az eső továbbra is kopog a hatalmas üvegablakokon. Hirtelen fényáradat árasztja el az egész épületet, majd pár másodperc múlva mennydörgés tompa morajlása hallatszik a távolból. Belépek a női mosdóba, előveszek egy zsebkendőt és lágyan odanyomkodom a szemem aljához, majd előkotrok a retikülöm aljából egy újabb sárga pirulát és mohón lenyelem. A mennydörgés most nagyobb robajjal szól, beleremegnek az ablaküvegek. Gyermekoromban apám mindig azt mondta, hogy ilyenkor az angyalok verekszenek az égben, és a kardjuk csattanása hallatszik. Vajon Emma is hallgatja az angyalok csatáját? Ha igen, biztosan halálra van rémülve szegénykém, szeretnék máris mellette lenni, és szorosan magamhoz ölelni. Ilyen időben mindig bebújunk együtt a takaró alá, én pedig tündérkirályokról, királylányokról és erdei manókról mesélek neki. Előkeresem a mobilom, és hívom az otthoni számunkat. Hosszasan kicseng, már épp bontani akarom a vonalat, amikor Amy beleszól a készülékbe: – Itt a Davis lakás.

– Szia, Amy. Minden rendben odahaza?

– Emma épp az imént aludt el – hangzik a megnyugtató felelet.

– Ennek igazán örülök, aggódtam, hogy a vihar miatt nem tud elaludni. Kicsit később mennénk haza, mint terveztem, persze csak akkor, ha neked nem okoz gondot. Legkésőbb éjfélre otthon leszünk.

– Ezek szerint jól sült el a meglepetésparti, feleslegesen aggódott Mr. Davis. Nyugodtan maradjanak, amíg jól érzik magukat, úgysem szoktam lefeküdni éjfél előtt.

– Köszönöm, Amy.

Szép lassan csillapodik a szívverésem, tudván, hogy a lányom békésen alszik az ágyában. Meglep, hogy Adam beszélt Amynek a meglepetéspartiról, hiszen köztudott, hogy a leányzó egy igazi pletykafészek, de úgy tűnik, hogy ezúttal mégiscsak sikerült lakatot tenni a szájára. Lenézek a márvány mosdókagylóra, végigsimítom rajta a kezem, és percekig csak bambulok. Egy kósza árnyat pillantok meg a falon, és a tükörbe nézve meglátom Katherine-t magam mögött. Összerezzenek.

– Ne haragudj, nem állt szándékomban megijeszteni, csak tudni akartam, jól vagy-e.

– Igazából nem vagyok jól – rázom meg a fejem. – Úgy érzem, hogy kezdek visszakerülni abba a mély gödörbe, ahol pár hónapja voltam.

– Borzasztóan sajnálom.

– Eltűntél – mondom sokkal hangosabban, mint szerettem volna.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezi, de nagyon is jól tudja, hogy értem.

– Már legalább két hónapja kerülsz engem. Gondolom, hogy elég lehangoló lehet egy idegroncs barátnővel tölteni a szabadidődet.

– Ne viccelj már, egyáltalán nem erről van szó.

– Hát akkor miről? – Egyenesen a szemébe nézek.

– Ez bonyolult. Ígérem, elmondom, csak nem ma este. Ez a te estéd, drágám. Egyébként mit szólsz Tom barátnőjéhez? – vált gyorsan témát.

– Kedvesnek tűnik, és Tom teljesen kivirult mellette. Örülök, hogy végre talált magának valakit, olyan régóta volt már egyedül.

– Hát, nekem nem szimpatikus ez a nő. Pár hete találkoztam vele először, már akkor megállapítottam, hogy nem illik Tomhoz, hiszen ő a legviccesebb férfi, akit ismerek, ez a nő egyszerűen túl komoly hozzá.

– Akkor mégis ki illene hozzá? – kérdezem felvont szemöldökkel. – Tudod, hogy mennyire kedvelem Tomot, imádom a humorát és az önzetlenségét, de valljuk be, nem az a kimondottan jóképű pasas. Liz egy nagyon szép, dekoratív nő, szerintem a barátunknak mázlija van vele.

– Minden rendben, lányok? – Liz lép be az ajtón, ezzel félbeszakítva a beszélgetésünket. Csak remélni tudom, hogy nem hallotta az imént elhangzottakat. – Mindenki rád vár, Sarah – közli bársonyos hangon. Észre sem vettem, hogy így elszaladt az idő. Próbálok mosolyt erőltetni az arcomra és úgy tenni, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

– Persze, mehetünk! – Újból végigsétálunk az éttermen, a tekintetek ránk szegeződnek, a három gráciára. A terembe visszatérve egy hatalmas oroszkrém születésnapi torta fogad, a tetején egy tűzpiros marcipán szív, és gyertyák tömkelege sorakozik.

– Isten éltessen! – hangzik el újra a születésnapi köszöntés.

– Nagyon szépen köszönöm mindenkinek. Ez a torta hatalmas.

– Kellett a hely ilyen sok gyertyának – viccelődik Tom.

– Kívánj valamit! – kiabálják kórusban.

Azt kívánom, bárcsak visszaforgathatnám az idő kerekét.

Azt kívánom, bárcsak ne ültem volna autóba aznap reggel.

És bár ne babráltam volna a rádióval.

Megöltem Danielt, és ezen semmilyen hülye születésnapi kívánság nem változtathat. Adam nem mondta soha, de tudom, ő is engem hibáztat, ez a nap egy láthatatlan éket vert közénk. Soha nem leszek képes megadni a férjemnek azt, amire mindennél jobban vágyik. Már soha nem ajándékozhatom meg egy kisfiúval.

Nagy levegőt veszek, és elfújom a marcipán bevonaton elhelyezett pink-fehér gyertyákat. Miután mindenki evett a tortából, újabb kör italt rendelünk. Katherine-nek be nem áll a szája, éles, vibráló kacaja betölti az egész helyiséget. De engem nem tud megtéveszteni. Hiába húzódik folyton mosolyra a szája, látom, hogy valami bántja, a lába megállás nélkül jár az asztal alatt, és folyamatosan az üvegpoháron dobol az ujjaival. Azt hiszem, hogy az idegességének a vőlegényéhez lehet köze. Már egy ideje figyelem Pault, egész este le sem veszi a szemét a menyasszonyáról, minden idegszála megfeszül, szinte összeroppantja a whiskyvel színültig telt poharat. De nemcsak Katherine-t tartja szemmel folyamatosan, hanem a férjemre is gyakran vet gyilkos pillantásokat.

– Édesem, kimegyünk Tommal egy cigire – hajol oda a férjem. Adam ritkán dohányzik a jelenlétemben, tudja, hogy mennyire utálom a füstöt.

– Csatlakozom hozzátok, ha nem zavarok. Bár nem dohányzom, kimennék egy kicsit levegőzni – mondja Liz, és Tom felsegíti rá a kabátját.

Meglep, hogy Katherine nem tart velük, de nyilván a vőlegénye jelenlétében még dohányoznia sem szabad. Próbálom elterelni Paulról a gondolataimat, és másra irányítani a figyelmemet. Jeffre, a férjem jóképű munkatársára pillantok, aki Paulhoz hasonlóan teljes némaságba burkolózott az est folyamán. Ahogyan markáns, férfias arcvonásait, sötét haját és borostás arcát figyelem, megállapítom, hogy tökéletes lenne a barátnőm számára. Kár, hogy Katherine szerint a pasas egy beképzelt, magának való, arrogáns barom, aki folyton az erejét és hatalmát fitogtatja. Nem ismerem túl jól Jeffet, mindössze futólag találkoztunk néhány vállalati partin, amire a férjemet kísértem el. Észreveszi, hogy őt figyelem, és rám villantja a tökéletes mosolyát. Ma este már másodszorra hoz zavarba.

– Na, és hogy érzi magát a szülinapos? – kérdi.

– Remekül – válaszolom kurtán, miközben az előttem álló pohárral játszom.

– Szabad? – mutat a mellettem lévő székre, a férjem székére.

– Nyugodtan – válaszolok némi hezitálás után, Jeff pedig leül mellém. Olyan közel húzódik hozzám, hogy a térdünk összeér. Érzem, hogy az arcomba tódul a vér, hirtelen melegem támad. Legyezni kezdem magam az asztalon heverő szalvétával.

– Úgy tudom, hogy szeretsz fotózni – jelenti ki, miközben le sem veszi rólam a szemét. Meglep, hogy bármit is tud rólam. Azt hittem, Adammel csak munkakapcsolatban vannak, sosem emlegette Jeffet a barátjaként.

– Imádok fényképeket készíteni, de már egy ideje nem fotózom. Mióta volt az a baleset… – felelem elcsukló hangon, és ismét könnybe lábad a szemem. Nem is értem, hogy miért beszélek ilyenekről a mellettem ülő, szinte idegen férfinak.

– Semmi baj, nem kell róla beszélned, ha nem szeretnél – mondja, s végigsimítja a csupasz karomat. Zavaromban oldalra pillantok. Katherine és Paul félrevonultak a terem egyik sarkába, valami nem stimmel köztük. A barátnőm mindkét kezével hadonászik, nyilván összevesztek valamin, ami egy ilyen férfival az oldalán nem nehéz. Paul az a tipikus fazon, aki legszívesebben beverné a pincér orrát csak azért, mert az vörösbor helyett tévedésből fehéret szolgált fel neki. Visszanézek Jeffre, ezúttal állom perzselő tekintetét. Keze még mindig a karomon pihen.

– Hogy lehet, hogy egy ilyen jóképű, gazdag férfi még mindig szingli? – bukik ki belőlem a kérdés, de rögtön el is szégyellem magam.

– Nem lehet mindenki akkora mázlista, mint Adam – hangzik a felelet.

– Hihetetlenek vagytok! Az orrom előtt flörtöltök – hallom meg a hátam mögül a férjem hangját, aki éppen akkor lép be a helyiségbe. Adam játssza a sértődött férjet, persze nem gondolja komolyan, erről árulkodik a széles vigyor az arcán.

– Hát igen, nagyon szerencsések vagyunk, igazi gimis szerelem a mienk – jelentem ki, s elhúzódom Jefftől, aki visszaadja a férjemnek a helyét.

Katherine faképnél hagyja a vőlegényét, visszasétál az asztalhoz és felemeli a borospoharát, amelynek épp csak pár kortynyi maradt az alján.

– Emelem poharam Sarah-ra, a legcsodálatosabb barátnőre.

– Éljen! – kiáltják a többiek.

Újabb mennydörgés hallatszik odakintről, morajlása teljesen betölti a helyiséget.

– Remélem, semmi nem rontja el ezt a fantasztikus estét – sétál vissza Paul az asztalhoz és magasba emeli a poharát, miközben a barátnőmre pillant.

– Mégis mi ronthatná el? – kérdezi a férjem, farkasszemet nézve vele.

– Cudar idő van odakint – hangzik a közömbös felelet. – Ilyen időben nem árt, ha óvatos az ember.

Nem tudom, hogy mire célozgat Paul, de eszembe juttatja, hogy kis híján karamboloztunk idefelé jövet. Lehajtok egy újabb pohár bort, majd megfogadom, hogy ez volt az utolsó. Hamarosan az asztalunknál terem a pincér, hogy felvegye az újabb rendelést. Ezúttal csak egy ásványvizet kérek, meglepő módon Katherine is azt kér. Ezek szerint Paul nemcsak azt szabályozza, hogy kivel barátkozzon, cigizzen-e, hanem azt is, hogy mennyit igyon. A barátnőmre emelem a tekintetem és észreveszem, hogy a pincér zsebébe csúsztat egy kis borravalót. Úgy tűnik, Paul is észreveszi: a nyakán és homlokán pattanásig feszülnek az erek.

Adam fészkelődni kezd mellettem a széken, majd lágyan megfogja a karomat és felém fordul.

– Nem akarok ünneprontó lenni, de nekünk lassan indulnunk kell – pillant méregdrága Rolex karórájára.

A férjemnek igaza van. Az lesz a legjobb, ha mielőbb indulunk, kezd a fejembe szállni a Chardonnay. Mindenki marasztalni próbál bennünket, nem győzök elnézést kérni a barátainktól. A kabátomért nyúlok, amikor Katherine megfogja a karomat, odahajol, és a fülembe súgja: – Nem hagyhatsz itt Paullal, baromi pipa rám, és ilyenkor nagyon ijesztő tud lenni.

Borzasztóan megrémít, amit mond. Mindig is éreztem, hogy Paul egy agresszív állat, már sokszor láttam Katherine karján az erről árulkodó kék foltokat, amelyeket igyekezett gondosan elfedni púderrel. Azonban egészen más, ha a barátnőd szájából hallod azt, amit eddig csak sejtettél.

– Nem maradnánk még egy kicsit? – fordulok a férjemhez. Adam szemöldöke enyhén megemelkedik, láthatóan meglepi a kérdésem, hiszen az imént bólintottam rá az indulásra. Nagyon szeretnék már a lányom mellett lenni, csakhogy Emma most biztonságban van Amyvel, a legjobb barátnőmnek viszont szüksége van rám. Ő is mindig mellettem állt a bajban, most rajtam a sor, hogy mellette legyek.

– Örülök, hogy jól érzed magad, de lassan már éjfél, és Amy biztosan szeretne már lefeküdni.

Nagyot sóhajtok.

– Ha szeretnél, maradj csak nyugodtan – fűzi hozzá, látva a csalódottságomat. – Hívtam egy taxit, megbeszélem a sofőrrel, hogy jöjjön vissza érted és várjon meg az étterem előtt. Holnap pedig visszajövök a kocsiért és az ajándékaidért.

– Ez remekül hangzik. Leszámítva, hogy nem leszel mellettem – teszem hozzá, és búcsúzóul megcsókolom.

Alig várom, hogy Katherine-t kifaggassam Paulról, de ahelyett, hogy mellém ülne, szorosan a vőlegénye mellett marad, így esélyem sincs rákérdezni az imént hallottakra.

– Ne haragudjatok, de ki kell mennem a levegőre, fejembe szállt a bor. Az igazat megvallva nem szoktam alkoholt inni – mentegetőzik Liz.

– Kikísérlek – ajánlja fel Tom udvariasan.

– Maradj csak nyugodtan, ne hagyd magára a barátaidat miattam. Pár perc, és itt vagyok. – Liz elhagyja a helyiséget, Tom pedig visszaül a székre, megvakarja a fejét, és morog valamit az orra alatt.

– Mióta is dolgozol a Davis vállalatnál? – szólítja meg Tom Jeffet.

– Lassan három éve – hangzik a kurta felelet.

– Van az már négy is – vág közbe a barátnőm. – Már javában ott dolgoztál, amikor én odakerültem a céghez.

– Az meglehet.

– Én öt éve alapítottam saját céget, autóalkatrészek gyártásával, beszerzésével foglalkozom – mondja Tom, de Jeff csak ül szótlanul, karba tett kézzel, ezzel rövidre zárva a beszélgetést. Talán mégiscsak igaza van Katherine-nek: Jeff egy magának való, öntelt alak.

– Megnézem, hogy Liz jól van-e – mondja Tom, hogy kimentse magát a kínos beszélgetésből.

Jeff ismét mellém ül, amint a barátom elhagyja a termet. A szemem sarkából látom, hogy Katherine-nek is feltűnik Jeff közeledése, és a fejét csóválja.

– Úgy tudom, Floridából származol – kezdeményez beszélgetést ismét ez a szívdöglesztő férfi.

– Igen, még gimnazista voltam, amikor ideköltöztünk. Az édesapám kapott a városban egy remek állásajánlatot, így anyámmal kénytelenek voltunk a kedvéért egy másik földrészre költözni.

– Ez úgy hangzott, mintha bánnád – néz rám komolyan.

– Nem, dehogyis. Szeretem Brightont, a vidéki nyugalom s a nagyvárosok kavalkádja tökéletesen ötvözik egymást, de olykor hiányzik a napfényes Florida.

– Akkor miért nem mész vissza Floridába? – A kérdés ezúttal az asztal másik oldaláról érkezik. Paul úgy pöffeszkedik a széken, mintha egy irodai bőrfotelben ülne.

– Tessék? – kérdezem dühödten.

– Úgy értettem, ha annyira hiányzik, miért nem látogatsz el néha a szülőhazádba? – vált kedvesebb hangnemre, és előredől a széken. Pontosan tudom, hogy nem így értette a kérdést, de nem hagyom, hogy kihozzon a sodromból.

– Nincsenek már rokonaim Floridában. A szüleimet Brightonban temettettem el, nekem már ez az otthonom. Itt a helyem a lányom és a férjem mellett – felelem, és Jeff felé fordulok, remélve, hogy megérti a burkolt üzenetemet.

Tom jelenik meg az ajtóban, s olyan dacosan néz, mint egy kisgyerek, akitől elvették a játékát. A fejét lehorgasztva ül vissza az asztalhoz és csalódottan közli, hogy Liz hazament, mert rosszul érezte magát.

– Nagyon sajnálom, add át neki az üdvözletemet. Nem kellett volna hazakísérned? – érdeklődöm.

– Mire kimentem, már nem volt itt. Egy taxiból hívott fel, nem akarta elrontani az én estémet is. Tudta, hogy úgysem hagytam volna egyedül hazamenni. – Kicsit megsajnálom Tomot, látszik rajta, hogy fülig szerelmes, és máris hiányzik neki Liz társasága.

Az óra éjfélt üt, hivatalosan is elmúltam harminc. A pincér megjelenik az asztalunknál, Katherine pedig flörtölni kezd vele. A szemem sarkából látom, hogy Paul türelme már a végét járja, bármelyik percben robbanhat.

– A környéken lakik? Bár biztosan emlékeznék egy ilyen jóképű fiatalemberre. – A barátnőm a tűzzel játszik.

– Most már elég legyen! – fakad ki Paul. – Fogd a kabátod és induljunk haza!

– Menj csak, ha akarsz, én jól érzem magam, maradok a barátaimmal. Amúgy is rohadtul unom már, hogy mindig helyettem döntesz. Elmehetsz a fenébe! – üvölti, és hozzávágja a férfihoz a tizenhat karátos, gyémántokkal díszített eljegyzési gyűrűjét. – A pincér, látva a jelenetet, sietősen távozik az asztalunktól. Döbbenten nézzük a történéseket, egyikünk sem mer megszólalni. Paul ekkor megragadja a barátnőm karját és felrántja a székről.

– Indulj! – taszigálja ingerülten az ajtó felé.

Nagyon gyorsan történik minden. Tom és Jeff egy másodperc alatt a dühöngő vőlegény mellett teremnek és két oldalról megragadják, mire Katherine visszahuppan a székre. A tekintetéből határtalan gyűlölet és félelem sugárzik. Paul megpróbálja magát kiszakítani a két férfi szorításából, de nem sikerül neki, és ettől csak még dühösebb lesz.

– Ez nem az első eset, hogy ezt teszed velem, te ribanc! – üvölti.

– Ez már tényleg több a soknál. Nem beszélhetsz ilyen hangnemben a barátnőmmel – állok fel én is a székről. Paul arca eltorzul az idegtől, gyűlölettel néz rám, szinte az arcomba köpi a szavakat.

– Még hogy a barátnőd? Ne nevettess már! Maximum a férjed barátnője, de nem a tied.

– Ezt meg hogy érted? – tudakolom tágra nyílt szemekkel. Válasz már nem érkezik, mert a fiúk erőszakkal kitaszigálják Pault az étteremből. A vérig sértett, porig alázott vőlegény kiabálása még a bejárati ajtó mögül is tisztán hallatszik.

– Nem fogom megtorlás nélkül hagyni, amit ma este műveltél velem. Ezt még nagyon meg fogod bánni, erre megesküszöm!

– Engem ne merészelj fenyegetni! – sziszegi Katherine összeszorított fogakkal.

Az előbbi jelenet teljesen lesokkolt, kell néhány perc, hogy magamhoz térjek.

– Ne félj, most már biztonságban vagy. – Veszek egy mély levegőt és a barátnőmnek szegezem a kérdést, amely nem hagy nyugodni. – Hogy értette Paul, amit az imént mondott?

– Azt hiszi, a férjeddel kamatyolok – válaszolja egyenesen a szemembe nézve, köntörfalazás nélkül.

– De hát ez hülyeség – vágom rá.

– Persze, hogy az – feleli, de ezúttal nem néz a szemembe.

Soha nem jutna eszembe kételkedni a férjem irántam érzett szerelmében és hűségében, mégsem tudok napirendre térni az előbbi jelenet felett.

Egyre csak ott motoszkál a fejemben, amit Paul mondott. Beitta magát a bőröm alá.

Érzem a levegőben, a lágy olasz zeneszóban, minden porcikámban.

Egymás után hajtom le az italokat, egészen addig, amíg a pincér közli, hogy záróra. Szédülök, zsong a fejem a történtektől, alig bírom már nyitva tartani a szememet. Érzem, hogy valaki megfogja a karomat.

– Mennünk kell – suttogja egy ismerős hang a fülembe.

Képtelen vagyok megmozdulni vagy megszólalni. Minden elsötétül

2. fejezet

Sarah

Borzasztó fejfájással ébredek, a testem teljesen elernyedt, nincs erőm megmozdulni sem, mintha a végtagjaim ólomból lennének. Érzem a torkomban az epe keserű ízét. Felemelem az ágy melletti ásványvizes üveget és olyan tempóval iszom, mint aki most futotta le a maratont. Visszadőlök és bámulom a gyalulatlan fapanelekkel díszített plafont, amelyet a férjem készíttetett; kétségtelenül remek az ízlése. A közel háromszáz négyzetméteres kertvárosi házunk minden helyisége nyugalmat sugároz visszafogott és kellemes színvilágával. Behunyom a szemem, a fejem hasogat, egyre erősebben tör rám a hányinger. Utoljára talán a gimis éveimben rúgtam be ennyire, a véralkoholszintem az egekben lehet. Próbálom átfuttatni az agyamon a tegnap este történteket, de nem sok mindenre emlékszem. Valamiért mégis pocsékul érzem magam, és most nem a fizikai állapotomra gondolok. Szégyen, bűntudat és undor. Kavarognak bennem az érzések.

Mit tettem múlt éjjel?

Lüktet a vér a nyakamban, az epe pedig már a torkomat mardossa. Gyorsan berohanok a fürdőbe, mielőtt a tegnapi vacsora a selyem ágyneműn landol. A vécécsészének támaszkodom, próbálom összefogni a hajamat, miközben kidobom a taccsot. Erőtlenül a mosdókagylóhoz vánszorgok és belenézek a tükörbe. Rettenetes látvány fogad. A hajam sáros, a karom csupa kék-zöld folt és karmolás. A tükörképemet bámulva egyre jobban undorodom magamtól. Csak most veszem észre, hogy a tegnap esti ruhám van rajtam, ami szintén csupa sár, és el is szakadt egy helyen. Azonnal kibújok belőle és bedobom a szennyesbe, mielőtt Adam meglátná. Lepillantok a körmeimre, amelyek ápolására mindig nagy gondot fordítok: a francia manikűröm feketéllik a kosztól.

Bebújok a tus alá és megnyitom a csapot. A víz csobogása azonnal megnyugtat, jólesik a frissítő, langyos zuhany, múlóban van a rosszullétem is. Behunyom a szemem és élvezem, ahogy a vízcseppek leperegnek a bőrömön, és tisztára mossák sártól csatakos, pőre testemet.

A fejem is kezd kitisztulni, és hirtelen derengeni kezd egy halvány emlék. „A férjed barátnője. Nem a tied” – visszhangzik a fejemben Paul erőteljes, érces hangja.

– A fenébe! – dünnyögöm a tus alatt. Paul egészen biztosan csak össze akart minket ugrasztani Katherine-nel – az első perctől fogva ellenséges velem és Adammel is.

Arcomat a zuhanyrózsa irányába fordítom és hagyom, hogy a langyos víz belefolyjon a számba. Hiába töröm a fejem, nem tudok visszaemlékezni rá, hogy mi történhetett tegnap éjjel. Kikászálódok a zuhany alól, magam köré csavarom a babarózsaszín törülközőt, és visszaballagok a hálóba. Belebújok a köntösömbe, máskor imádom, ahogyan a hűvös selyem rásimul a bőrömre, most viszont végigfut a hátamon a hideg a selyem érintésétől. Kilépek a hálószobából és bekukkantok a lányom szobájába, de üresen találom. Amint ballagok lefelé a lépcsőn, megint rám tör a tegnapi rossz érzés, amely az étterembe menet fogott el. Megtorpanok egy szívdobbanásnyi időre, majd megcsapja az orromat a frissen sült palacsinta illata. Továbbsétálok. Az ebédlőbe érve megpillantom a konyhában szorgoskodó férjemet, átsétálok az étkezőn, amelyet mindössze egy boltív választ el a konyhától, és halkan Adam mögé lopódzom. Gyengéden átölelem hátulról.

– Mi a helyzet, te álomszuszék? – kérdi anélkül, hogy megfordulna.

– Mennyi az idő?

– Épp jókor keltél, most készült el a reggeli – fordul felém és megcsókol. A csókja, amelyre máskor oly nagyon szomjazom, most valamiért rosszulesik. Ismét undort érzek. Undorodom saját magamtól. – Mikor jöttél haza? – von kérdőre. Egy percig értetlenül bámulok magam elé, majd visszakérdezek: – Te nem tudod, hogy mikor jöttem haza?

– Te aztán jól becsíphettél – jegyzi meg szarkasztikusan.

– Mami, mi az, hogy becsípni? – hangzik a hátam mögül Emma fülbemászó hangja.

– Jó reggelt, édesem! Nem találtalak a szobádban.

– A papi megengedte, hogy mesét nézzek a nappaliban, amíg elkészül a palacsinta. Mit jelent az, hogy becsípni? – ismétli meg a kérdést.

– Tudod, kicsim, ezt akkor mondjuk, ha valaki nagyon jól érzi magát, sokat nevet, amitől másnap fáj a feje.

– Most már értem. Azt hiszem, tegnap mi is becsíptünk Amyvel, mert sokat nevettünk, és most az én fejem is fáj. – Összenézünk Adammel és hangosan felnevetünk. A lányom, amilyen gyorsan mellettünk termett, olyan sebességgel száguld vissza a konyhából nyíló nappaliba.