Szerkesztette
Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2012, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

A mű azonos címmel előzőleg az
Édesvíz Kiadó gondozásában jelent meg 1999-ben.

Portréfotó, arculattervezés: Almási J. Csaba

Egyéb grafikák: alamy.com

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette eyelab.design

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636302443

TARTALOM

MYTHENBURG

Idővonat

Csillagok találkozása

Holdtükör

A hetedik vendég

Héthúrú hárfa

ÍZISZ BÁRKÁJA

Újhold

Növekvő Hold

Holdtölte

Holdfogyatkozás

Az utolsó holdnegyed

MARS SZEKERE

Mágikus hajnal

Asztrálhurok

A fehér és a fekete kígyó

Gondolatvarázs

Phoebe

Prométheusz

Ellen

Az akaratbomba

A zöld térkép

HERMÉSZ ÚTJA

A lélek mély rétegei

Mademoiselle Mimosa

Pierre

Ámor és Psziché

Hadész kapuja

A szétszaggatott hal

A boszorkánymester

Walpurgis-éj

Persephoné

Armageddon

Hadész ítélete

A harmadik hang

JUPITER PALOTÁJA

Mikrokozmosz

Négyzet

Lángoló jelmezek

A szeretetkoldus

Szómámor

A barna köntösű férfi

Születő Logosz

Eurüdiké

Száműzetés

A bakfej

Szökőláng

Békanász

Betűbölcső

Széthulló díszletfalak

Eltévedt szerep

Gyertyák a tükör előtt

Bábok

Praxis

Az androgin

Hugo von Denstahl

Rózsakereszt

Christian Rosenkreutz testamentuma

Az Adeptusok Hegye

Arlequin

Világalkony

Máglya

Utasok

Palackposta

Lázadó kígyóerők

Varázskör

Hívójel

VÉNUSZ ÖSVÉNYE

Villa Vitelli

Gaetano

Fúriák

A bankárlány

Kis Gaetanók

Rab démonok

Megnyíló búvárharang

Törpék a szökőkútnál

Filippo Bontalenti

Inferno

Camilla

A piros virágos Zeusz

Menekülő Ízisz

Szökésben

Sonata all’immortalita

Morigia

A menazséria

Tűz

Lázadók

Odüsszeusz

A haldokló isten

Levedlett kígyóbőr

A csillaggal jelölt pont

Peter Matt

Zenemágia

Boszorkányéj

Az éjszakai nap

Peter Matt hagyatéka

Zenevarázs

Gisz-moll

A hangéter asztronautája

Árnyjáték

Képzeletcsapda

A zene ezotériája

A tizenkét tanítvány

A körbefutó út

Széttört palackok

SZATURNUSZ BARLANGJA

Sziklába zárt tűz

Útvesztő

A lángoló szűz

Láthatatlan póráz

Titkos partok között

Lélekhalászat

„Szenvedő szellemek”

Lázadó kísértetek

A megszállott

Az „überjude”

A mózesi átok

Utopia sacra

Az útvesztő kijárata

Hermetikus párhuzamok

Az uránérc kísértete

Eurüdiké

A felfakadt forrás

A tibeti orgona

Álomkeselyűk

Rejtekajtó

Híd a szakadék fölött

Ariadné

Apokalipszis

Az eggyé vált kettő

Vízöntő-hajnal

PHAETON FOGATA

A Napszekér

Gyökértelen gyökerek

A „törzs”

Szolária

Kilépés a múltból

Laila

Múltpanoptikum

A megnyílt börtönajtó

Meredek utak

Napárnyék

A rongbuki kolostor

A visszatérő

RAGUEL

Első bemerülés

Vízözön

Kétnemű hajnal

Mater

Az istenek alászállása

Bukás

A nevető Pán

Zuhanó csillagok

Plátói világévek

Világalkony

Héthúrú Ízisz-lant

Az alkonyi bárka utasai

Utószó

Idővonat

A vonat olyan fény- és színözönben vágtatott, hogy Baráth György szinte tompítani szerette volna. Idegei nehezen viselték a szépség e heves támadását. Csillogó azúrtavakból felnyúló hegyek közeledtek felé halvány rózsaszínűen a láthatáron. Feljebb a tavaszi, halványzöld pázsit zord, szilvakékben játszó erdősörénnyé változott, s a csúcsokon havas fehérségbe dermedt. A napsütötte völgy fenyőligetei közül Közép-Svájc üdülőhelyeinek piros templomtornyai, sárga hivatalai, fehér villái, díszes szállodái integettek. Az aranypikkelyes vizet habuszályos gőzösök szántották pelyhes, kövér felhők alatt.

Szemét lehunyta egy pillanatra. A tüdejébe hatoló levegő éles, pezsdítő volt, s ez fokozta megmagyarázhatatlan izgalmát.

Magas, szőke nő lépett a kupéba kisfiúval. A nő ősi módon szép és egyszerű volt. Dús, fonott kontya, arcélének nyugodt, nemes íve, redős, kék ruhája szoborszerűvé tették. A kisfiú – négyéves lehetett – komolyan szembenézett az idegennel. Pillantásában félénk kíváncsiság izzott. Baráth gyöngéden rámosolygott, de a gyermek riadtan fordult a táj felé.

– Nézd, anya, tehenek! – kiáltotta önfeledten.

A meredek hegyoldalban vöröstarka tehenek legeltek.

Baráth szeme visszatért a vézna, izgékony fiúcskára, akinek naiv, mohó kíváncsisága mögött valami öreg, dekadens finomságot érzékelt. A gyermek nyugtalan mozgékonysága pedig azt a másik kisfiút idézte elé, akinek sötét szeme saját rejtőző, érzékeny, kifejezhetetlen sejtelmekkel küszködő lényét tükrözte. Gyurka is négyéves volt, amikor meghalt. A Gyurka alakja mögötti laza gondolatkörvonalak Lídiát is kirajzolták, ám ezúttal nem vijjogott fel benne a fullasztó iszonyat és fájdalom. Csöndes csodálkozással figyelte, hogy idegei nem közvetítik a föld alól hallatszó kopogás sajátos ritmusát, amely immár második éve üldözte ébren, félrévületben, álmában. A kopogásból mindig más szót fejtett meg, de mindegyik korbács volt, amely megláncolt állatot ütlegelt a testében: Segítség! Segítség! Végünk van! Levegőt!

Most, hogy a kopogás hirtelen elnémult benne itt, a svájci tavaszban rohanó vonaton, amely különös célja felé röpítette, megértette, hogy Lídia – emberen túli dimenziókon át – egy másfajta üzenetet ismétel azóta, hogy az ostrom alatt elevenen eltemetett testét pincesírjából holtan kiemelték. Ez az üzenet cáfolhatatlanabb bizonyosság a szavaknál: Lídia él. Hármas ritmusú kopogása lázasan lüktető életjel.

Amikor hátradőlt az ülésen, lelkéről tövises, könyörtelen feszültség abroncsai pattantak le. A kerekek fémes csattogásából újra kialakult a kopogás, de most lebírhatatlan hála ujjongott benne.

A vonat befutott Brunnenba. Kora délután volt. Nem számíthatott rá, hogy várni fogják. A kis gyógyfürdőhely a tó partjára szórt játékházaival, szállodatömbjeivel, a kétcsúcsú Mythen és a szeszélyes rajzú Urirotstock havas, kék árnyú keretében mosolygó tartózkodással fogadta, mint megértő vendéglátó, aki tiszteli vendége magányát.

Kábultan állt néhány pillanatig a pályaudvar személytelen zűrzavarában, a siető emberek között. Hordár közeledett felé, de valaki megelőzte. Szikár, alacsony öregember lépett hozzá, sapkája alól előtorlódó, sűrű, elefántcsontszínű hajjal. Barnapiros arcában szeme acélkéken villogott.

– Mythenburgba tart, uram? – kérdezte franciául. Az igenlő válaszra könnyedén felkapta a súlyos bőröndöt és neszesszert. – Odakint vár a kocsi. Vincent a nevem – mondta barátságosan.

Kényelmes, sötétkék, angol autó várta őket a pályaudvar előtt. Magas tetejét még kürtőkalaphoz méretezték, erős motorja jól bírta a hegyet. Szerpentinen kanyarogtak felfelé. Az út világos, sima szalagja néha a meredek szélén feszült, függőleges sziklafal nyílt sebe tátongott alatta. Tövében zúgó patak rohant.

Baráth töprengve rendezgette magában a történteket. Érkezésének idejét nem írta meg. Vincent talán minden vonathoz kimegy. Megkérdezte: Vajon ez a szokás náluk?

– Nem – felelte udvariasan az öreg. – Csak akkor megyek le, ha várunk valakit.

Őt tehát várták.

– Igen – Vincent félig hátrafordult, és enyhén csodálkozó pillantást vetett rá. – Monsieur Raguel küldött le azzal, hogy ma délután megérkezik a hatodik vendégünk.

György szerette volna tovább firtatni, hogyan ismert rá Vincent a sok ember között, hiszen Monsieur Raguel nem írhatta le neki a külsejét, de a sofőr előbbi csodálkozása visszariasztotta. Különös módon kellemes volt ez a zavart, növekvő izgalom. Úgy érezte, jó ígéretekkel terhes dolgok felé halad, amelyek megfejtése nem közhely. Abban sem kételkedett, hogy sok utazása, átmeneti lakóhelye után most egy másfajta megérkezéshez, talán a megérkezéshez közeledik.

Ahogyan az állomást kereső rádiókészüléken a bizarr szépségű zene hulláma, úgy vonult át rajta a gondolat: Vajon egészen biztos-e, hogy Monsieur Raguel nem írhatta le az ő külsejét Vincent-nek?

Egy kanyar után hirtelen előttük termett Mythenburg. A korai középkor szigorú aszkézisével égbe törő, zárt vonalai, mohos köveire boruló réteges borostyánpalástja múltba merült melankóliát tükrözött, széles kapuhídja azonban kinyújtott tenyérként tárult feléjük. Magas kőkerítését öreg fenyők, tölgyek, nyírfák őrsége állta körül. Ódon épület volt, XIII-XIV. századi, de tömör falai között már a modern idők vérkeringése lüktetett. Villany- és telefonpóznák, villámhárító, rádióantenna árulkodtak erről. A kastély ablakai nem voltak összhangban az épület befelé forduló stílusával: széles, magas fénybejáratokká tágultak.

Mythenburg faragott, vasalt tölgyfa kapujának mindkét szárnya nyitva állott. Az udvar domborhátú kockaköveit bársonyos, mélyzöld moha szegélyezte.

A kocsi befutott a vár sajátos légkörébe, s ekkor szédítően felfokozódott mindaz, amit e célpont okkult hője sugárzott. Virágillat és keserű-édes kávészag áradt a sok irányba vezető, árkádos bejáratok valamelyikéből. Az egyik udvarátjáróból nagy, barna foltos bernáthegyi cammogott elő bús, véreres szemmel. Nyomában, mint a bohócok, apró, kövér kutyakölykök gurultak visongatva. Zöld ruhás, terebélyes asszony követte őket, mintegy a kávéillat eleven forrásaként, kezében kávédarálóval.

– Csend legyen! Mentek vissza azonnal! Még feldöntik az embert! – ízes svájci német kiejtése derűs, gondoskodó otthonosságérzést árasztott.

– Emma, a feleségem – mondta Vincent, s e kijelentésével nyomban részévé vált a robusztus asszonynak.

– Mindjárt felküldöm az uzsonnát! – Emma arcának fénylő dudorairól mosolygó szolgálatkészség sugárzott.

Az egyik távolabbi ablakból zenefoszlányok szűrődtek ki. Valaki zongorázott. A hangok villamos érintésű kristálygyöngyökként gurultak végig Baráth érzékein. A darabot nem ismerte, mégsem volt idegen. Transzcendens – gondolta kábultan, mert hirtelen átzökkent abba a rejtélyes állapotba, amely a kapun való belépése óta tudata küszöbén lappangott. A félemelet ablakán fekete hajú, vékony asszony hajolt ki. Szokatlanul szép, jelentékeny arcán örvendező kíváncsiság ült. Jelenléte az ablakban, akárcsak a zene, a képhez tartozott. Baráth tudta, hogy ajtócsapódás zaját fogja hallani valahonnan egy másodperc töredéke múlva, s a szemben lévő árkád alól fehér macska siet majd elő a kutyák közelségétől felborzolt szőrrel.

Igen. Ez az – ismerte fel a jelenséget. Déjà vu.

Az asszony franciául kiáltott le az ablakból. Köszöntötte, és ő visszaköszönt…

A varázslat elmúlt, de heves szívdobogás maradt utána. A fehér macska Baráth lábához dörgölődzött. Vincent várakozva állt az ajtó előtt a bőröndökkel. György belépett a házba.

A környezet egyetlen részletében sem tért el attól, amit öntudatlanul várt. A csillogó, világos parkettán heverő selyemfényű szőnyegek, a barna faburkolat fölötti csontszínű falon függő festmények, a sima, súlyos bútorok, a vörös téglás kandalló, a meglepő nippszimbólumok, az ablakon beömlő vastag napkévék szinte fájdalmas örömöt ébresztettek benne. Szobájának hatására azonban nem készült fel, az váratlanul érte.

Amikor belépett, csaknem felkiáltott ámulatában. Ez a szoba az ő kerete volt. Szubjektív, különc sóvárgásainak vetülete. A kívánságoké, amelyeknek sehol sem tudott érvényt szerezni eddig, de talán nem is határozta meg őket ilyen pontosan, inkább képzelete ködanyagába veszve várták a kibontakozást. Csakhogy nem ő, valaki más valósította meg a kívánságait. Nagy, két részre osztott, erkélyes sarokhelyiségben állt, a tompa barna faburkolat fölött füstkék tapétával. Ez az árnyalat ismétlődött a lámpaernyők selymes pergamenjén, a függönyökön, a terítőkön, a képek keretén, a karosszékek és a heverők huzatán. A festményekről markáns piros szín világított. Az ezüstveretes sublót feletti akvarellen hajnal látomása derengett, a tájat különös lények és jelképek népesítették be. A sarokba állított heverő két falsíkján két kínai selyemfestmény függött. Az egyik művészi tökéletességű piros skorpiót, a másik megfeszített íjú nyilazót ábrázolt, aki tó partján, ritkás bambusznádcsoport mellett állt.

A Nyilas és a Skorpió képe annak a szobának az ágya fölött, amelyet Mythenburg ura az ő otthonául jelölt ki, több volt, mint meglepő. Szótárából már régóta hiányzott a „véletlen” szó: amióta élete minden eseménye mögött felismerte a láthatatlan dramaturgot.

Lényének emblémáját e két állatövi jel uralta. Inspirációi, gátlásai egyaránt e rejtélyes csillagforrásokból áradtak.

Kopogtak. Olyan lámpaláz szúrt belé, amilyet a Lídiával való utolsó találkozása óta nem érzett.

– Szabad! – szólt ki rekedten. De nem az lépett be, akit várt. Félénk, nyomorék nő hozta az uzsonnáját. Ferde, keskeny vállán nem túlságosan feltűnő púp ült. Fonnyadt, hosszú arca keserűen csúnya, a szeme azonban nagy, zárkózott és gyönyörű volt.

– Segíthetek a kicsomagolásnál? – kérdezte halkan.

– Nem. Köszönöm. Mindig egyedül csinálom – hárította el Baráth, mert a magányt kívánta a tárgyak hieroglifái között, de rögtön érezte a megbántottság rezdülését a furcsa, öreg leánytestben. Sajnálta. Ki akarta engesztelni, megkérdezte a nevét.

– Hedda – felelte az pirulva, és kissé ünnepélyesen, mintha csöpp ablakot nyitott volna, amelyen át önmagával való viszonyának titkára láthatott.

– Hedda – ismételte György. – Vonzó név. Nem mindennapi. Van benne valami hősiesség.

Hedda nem nézett rá, de keze reszketett, ahogy megterítette az ablak előtt álló asztalt.

– Parancsoljon – húzta el a széket. – Itt a csengő. Bármikor csengethet értem.

Most feltekintett egy pillanatra a férfira, és csaknem mosolygott.

Rendben van, gondolta Baráth, már tudja, hogy nincsenek ellene fegyvereim.

Amikor Hedda kiment, az asztal felől szállingózó illatok megidézték György éhségének démonát, de gyorsan és keveset evett. Csengetésére Hedda súlytalan, negatív szellemlénye újra átosont a szobán, leszedte az asztalt, azután elmosódott.

Baráth kicsomagolt. Rakosgatás közben figyelte, hogy a parkettán elnyúló napfolt lépésről lépésre kiszökik a szobából, és elröppen az erkélyről. Mire elkészült, a levegőnek már olyan füstkék színe volt odakint, mint a szoba falának. Kilépett az erkélyre. A tóról pára szállt fel, és beburkolta a hegyeket. Hűvös volt.

A levegő hószaggal telt meg. Megint érezte Lídia jelenlétét. Ezúttal sem kavargott körülötte szenvedély vagy fájdalom. Mindentől elvonatkoztatva élt benne, néma, súlyos tartalommal, betöltve őt gondolatai mélységéig. Elmerült ebben a rejtélyes unióban az asszonnyal, akit szeretett, s aki életében sohasem volt testileg az övé.

A táj lassan eltűnt előle. A körvonalakat teljesen feloldotta a sötétség. Az égi rivalda apró csillagpontjai átütköztek a gigászi éjfüggönyön. Az űrben lebegés szédülete fogta el Baráthot. Idő- és térérzékelése elmosódott, úgy, mint akkor este a gellérthegyi villában, 1943-ban. Nyugágyakon hevertek egymás mellett Lídiával, a széles kerti teraszon. Harmadikként, szótlanul és jelentéktelenül a közelükben cigarettázott Zoltán, az öccse, Lídia férje. Tudta, hogy nem mehet oda többé azután, hogy látta Lídia tizenöt hónapos fiát. A gyermek az ő vonásait, szemét, testalkatát örökölte, mintha az asszony szomjas vágya lefotografálta, s előhívta volna őt testének titokzatos sötétkamrájában. Amikor a kisfiú megfogant, ő Rómában, Lídia Budapesten volt. Azon az éjszakán az áthághatatlan erkölcsi tilalmak ellenére misztikus nász fehérizzása egyesítette őket a távolságon át.

– Éppen ma huszonnégy hónapja – mondta mellette Lídia a gellérthegyi villában a csillagok, az este, a bársonyos sötétség vízióhangján – veled álmodtam, Gyurka.

Elkárhozottak testetlen fenyegetéseként kesernyés cigarettafüst örvénylette körül őket.

– Lídiának mindig jelentős álmai vannak – szólalt meg Zoltán szánalmas széljegyzetül, hogy megmagyarázza a jóvátehetetlent.

– Igen, persze – helyeselt buzgón akkor, s elöntötte a részvét gyötrő tehetetlensége.

– Telehold volt, mint most… – Lídia halkan, furcsán nevetett. – Zoltán ébren feküdt mellettem. Nem engedtük le a redőnyt, mert nagyon meleg volt. Tulajdonképpen én sem aludtam, hanem…

Kezét a sötétben rátette Lídia kezére, hogy hallgasson. Először történt. Az egyetlen bizalmas mozdulat volt köztük. Az asszony forró, keskeny keze megrezzent, aztán hevesen megfordult. Ujjai görcsösen György ujjaiba fonódtak, s úgy szorították kezüket egy pillanatig kétségbeesetten, amíg testük eggyé zárult áramkörében vad erővel felmorajlott annak a távolsági házasságtörésnek az óriási intenzitású szenvedélytartalma.

A támpont nélküli hegyi éjszaka s a körülötte feszülő, emberen túli, ismerős idegenség egyre mélyebbre sodorta a valószínűtlenbe, amelyben a láthatatlan láthatóvá válik, s a csodálatos közel nyomul. Ebben a túlfeszült, másfajta érzékkel figyelő állapotban egyszerre tudatossá vált benne, hogy nincs egyedül. Mythenburg még ismeretlen lakóival minden emberi kapcsolatnál bensőbb, szorosabb összefüggésben érezte önmagát: mintha valamennyien egyetlen organizmus egymást kiegészítő szervei lettek volna. Áramok, racionális gondolatnál elvontabb ideatartalmak érkeztek hozzá. Sejtelmek, élmények hullámzottak át rajta, amelyek megrázták és elragadták. Azután mindegyik tónust elnyomta az Egy: a nagy Centrum, az agyközpont tüzesen parancsoló jelenléte. Hirtelen felismerte, hogy másképpen nem is történhetett volna találkozása Raguellal. Az örömöt és a meglepetést homályt átszakító emlékezés szökőárja mosta el. Mindenütt, minden eseményben, érzései és gondolatai mélyén, a látható okozatok láthatatlan okaként Raguel világított. Az egyetlen megszüntethetetlen folytonosság volt a széteső, átmeneti dolgok között. Eddigi találkozásai más emberekkel valótlannak tetszettek e benső kontaktus mellett. Eddigi, a lényeget elfedő szavai lelepleződtek a félreértést kizáró azonosulás kristálya mellett, amely kettejüket eggyé zárta. Mindent tudott róla. Emlékezett. Visszatérő álmának barna köntösű férfialakja mögött sok megjelenési formájában látta még Raguelt a jelenségek két szembefordított tükre között, mindig ugyanőt, a Mestert, szellemének inspirátorát. Életen, halálon átvonuló sorsának vezénylő hatalmát.

Ahogy nyilvánvalóvá lett a Valóság, elmúlt türelmetlen izgalma is. Mindegy volt, mikor s miféle fizikai formák között találkozik házigazdájával. Benső egyensúlya egy szédítő magasságban mozdulatlanul lebegő madár szárnyaként a mélység nyugtalanító áramlatai fölé emelte.

Nem keresek a jövőben senkit és semmit – formálódtak meg benne az első, réveteg gondolatok. – Célnál vagyok.

Csillagok találkozása

A hosszúkás ebédlőben kovácsoltvas csillár szórta a fényt a nagy, ovális asztalra, amely körül már teljes számban ott ültek Mythenburg vendégei, amikor Baráth György belépett. Négy férfi és az asszony, aki ablakán kihajolva franciául köszöntötte.

A kis feszültség, amely mindig elfogta új környezetben, nyomtalanul eltűnt, ahogy szembenézett az öt emberrel, akik annyira markánsul különböztek egymástól és tőle, mégis eggyé zárta őket a kifejezhetetlen titok, amelynek élménye még mindig az idegeiben lüktetett. Külsejük alapvetően ellentétes mentalitást tükrözött. Ő azonban valami emberen túli érzékeléssel lehallgatta azt, amiben hasonlítottak, sőt azonosak voltak. Gyökértelenségükben és fegyvertelenségükben például. S főképpen a szomjban, amely életük válságain át tévedhetetlen biztonsággal elhozta őket Raguelhoz.

Fürkésző, kíváncsi, barátságos és hűvösen érdeklődő pillantások csápjai tapogatták végig. Az asszony dobta át hozzá az első szavak hídját:

– Jöjjön! Már annyit beszéltem magáról!

Közvetít, mint a Hold – gondolta Baráth, miközben az asszony keze fölé hajolt. – A szeme, a bőre színe, arcának cizellált érzékenysége… csupa Hold-anyag.

– Sajnálom, hogy késtem, de eltűnt az időérzékem, mióta beléptem Mythenburgba – mentegetőzött, és kezet fogott a többiekkel.

– Ezt valamennyien megéltük itt – mondta az asszony jobbján helyet foglaló, keskeny arcú, sovány, szemüveges férfi. Hangja sima és zsongító volt, mint az olyan emberé, aki a szóval építeni, oldani és kötni szokott. – Talán csengethetnénk, Madelaine!

Mindnyájan franciául beszéltek.

Az asztalon csak hat teríték volt, Raguel tehát nem étkezik velük.

Mialatt Hedda félénk, heroikus árnya ügyesen körülhordta az előételt, Baráth a könnyed, bevezető kérdések mögött szemügyre vette társait.

A vele szemben ülő, teljesen kopasz, vastag nyakú, zömök férfi kétségtelenül a legidősebb volt az asztal körül. Nagy, hajlott orra zsidó eredetre vallott, bár mélyen ülő, világoskék szeme, keserű árkokkal körülvésett ajka feledtették a benyomást. Szórakozott, inkább komor arckifejezését a szeme köré barátságos ráncokat gyűrő mosoly derítette fel néha.

Bak – érezte meg Baráth a szomszédjából áradó domináns csillagerőt. Hosszú évek asztrológiai és asztrozófiai gyakorlata szoktatta erre. Az emberek többsíkú, eleven szimbólumábrákká alakultak át előtte, s szavak nélkül kibontakoztatták lényüket. Bőre és szemfehérje sárgás – folytatta a jelképolvasást. – Rossz az emésztése. A mája sem egészséges.

Az ezután következő párbeszéd ismét a másfajta valóságba lendítette. Néha úgy érezte, hogy álmodja az egészet, s az álomban önmaga öt, más testjelmezbe vetített, hasadt részével folytat párbeszédet. Ugyanakkor tudatosabbnak érezte magát, mint valaha. A legkülönösebb az alig leplezett gondolatkontaktus volt, az egymásba átható ideatartalmak, amelyeket nem az elgondoló, hanem a másik öltöztetett szavakba.

A beszélgetés alaphangját ismét Madelaine zengette meg. György olyan zavart ámulattal figyelte a mondanivalóját, mintha egy szürrealista mágus az ő intellektusát az asszony szavakat formáló ajkával kapcsolta volna össze.

– Tudom, hogy nem veszi rossz néven a kérést – fordult hozzá Madelaine. – Mythenburg lakóinak névjegyét csillagjelekkel írják. Kíváncsi vagyok, nem tévedek-e: valami jupiteri árad önből.

– Persze, igen. December tizedikén születtem. Fizikai és lelki alkatom Nyilas-váz. – Szinte dadogott a lénye legbensejébe nyúló, váratlan érintésre. – De miért éppen ezt kérdezte most?

Madelaine arcán önmagába figyelő töprengés villant át.

– Nem tudom – rázta meg a fejét. – Talán maga gondolt rá, vagy egyszerűen azt az intuíciót követtem, amely az egymást érdeklő embereket a formák mögött a lényeghez vezeti. A szellemét uraló állatövi jelben, az aszcendensében van valami piros, nem?

– Skorpió. A névjegyem tehát: Sagittarius és Skorpió. Tűz és víz együtt. Állandó sistergés.

– És örvénylő, vad képek a képzelet forró gőzében – mondta eddig hallgatag, bal oldali szomszédja.

Amikor felé fordult, és szembenézett vele, megragadta a férfi lényének klasszikus egyensúlya. A belőle áradó kultúra nem volt modern, időszerű sem. Dús, hosszú, csaknem teljesen fehér sörénye ellenére szomszédjának sima, napzománcos arca egészen fiatalnak tetszett. Barátságos, dióbarna szeméből azonban érettség, elmúlt szenvedélyekből lepárlott szelíd öngúny sugárzott. A gyanús és kétes aura, amely a nyilvánvalóan szép férfiakat rendszerint körüllengi, nála teljesen hiányzott. Szépsége nem nagyképűséggel viselt kölcsönmáz volt, hanem benső tartalom, amelyre időtlen remekműként simult a forma: a homlok boltozata, a merész, érzékeny orr, a fegyelmezett száj és az erélyes áll. Csontos, nyugtalan ujjai szokatlanul hosszúak voltak. Kissé elhanyagolt, különc öltözéke ellenére rendkívül elegánsnak hatott. Ültében is megállapíthatta róla, mennyire sovány és magas. Hajlékony, mély hangjában érzéki zene vibrált.

Micsoda féktelen sóvárgást kelthetett az asszonyokban – gondolta Baráth. – Spanyol vagy olasz. Művész.

– Ön zongorázott délután? – kérdezte tőle.

– Én.

– Olasz?

– Igen. Ön magyar?

– Honnan jött rá?

– Éltem Magyarországon. Ne kérdezze, mikor. Az évszám bizonytalan. Az emlék biztos. Volt egy magyar tanítványom is, de ez magában nem vezetne nyomra.

Úgy lendültek át konvencionális akadályokon s a ráció szellemi tériszonyán, mintha légvonalban repültek volna egymás felé. A szavak mögött hatalmas tájak tárultak fel, közös élmények forrtak.

– Bocsásson meg, Monsieur Carter kivételével a többiek nevét nem értettem jól a bemutatkozásnál.

– Angelo Vitellinek hívnak. 1896-ban születtem Firenzében.

– A Vénusz bolygót érzem a zenitjén.

– Ott van.

– Nem csak zongoraművész, zeneszerző is, ugye? – kérdezte tovább Baráth.

– Voltam – felelte Vitelli. – Utolsó, levedlett bőröm. Csak néha bú-jok vissza bele, amikor erőt vesz rajtam előző személyiségem anakronizmusa.

Nevettek, s a közös nevetésben az Édenből való kiűzetés előtti öröm csengett össze.

Vajon melyik férfihoz tartozik? – töprengett Baráth, amint elnézte Madelaine különleges arcát. – Nem lehet több harmincévesnél, bár ez a típus külsőleg mindig valamelyest gyermeki marad.

Az asszony előrehajolt. Fekete hajában korai ezüst szálakat villantott meg a rávetődő lámpafény.

Legfeljebb harmincöt éves. Nem tud egyedül lenni. Szomjas. Érzelmes. Életéből sohasem hiányozhatott a férfi. Az olasz muzsikus lenne? Hirtelen megérezte, hogy nem az.

Madelaine ázsiai metszésű, sötétszürke szeme mosolyogva viszonozta pillantását.

– Mit találgat? – kérdezte.

– Egészen nyilvánvaló, ugye?

– Igen.

– Felel rá?

– Inkább én, mint más. Liège-ben születtem 1913. július 5-én. Születésem percét a Hold sugározta be. Történész vagyok. A férjem, André Morel, francia. – Kezét rátette a jobbján ülő szemüveges férfi karjára. – Pszichológus. A Szűz jegyéből való. Előbb-utóbb úgyis rájönne, miért van mellettem, tehát jobb, ha megmondom. André az én párnázott cellám. Nekem ugyanis szelíd kényszerzubbonyra van szükségem.

– Mi ellen?

– Hogy visszatartsam a sabatorgiáktól – nevetett Morel.

– Most rajtunk a sor! – avatkozott a beszélgetésbe egy modern ruhába bújt római. Baráth egyedül az ő nevére emlékezett: John D. Carter. Széles homlokával egybefolyó, egyenes orra, lángolva fölmeredő bronzsörénye, sajátos kifejezésű, zöld szeme, zömök, izmos teste óriási lelki és testi erőt sejtetett. Baráthot megcsapta a lényéből áradó mágikus vonzás. A légkör szinte vibrált körülötte. Érezte, ennek az embernek az akarata kivédhetetlen fegyver… Kos és mágia – fejezte be a gondolatsort.

– Parancsoljon – nyílt ki felé Baráth nyugodtan. – Jupiter házán nincsenek lakatok, lépjen be!

– Író?

– Igen.

– Író, de valójában orvos és pap is. Igaz?

– Zavarba ejtő csoportosítás, ha szavakba foglaljuk, de talán igaz.

– Ezek az ősi és utópisztikus jelenségek korunk legérdekesebb mozzanatai. A Neander-völgyi emberrel együtt megjelentek elmúlt és eljövendő pszichikai kultúrák képviselői is, akiknek lelki-szellemi alkatában újra létrejött a szintézis. Micsoda kirekesztettség és felelősség ilyen szent szörnyetegnek lenni az egyképűen másfajták között! Nem gondolja? – Carter zöld szemének éles fényű belső lámpája elborult egy pillanatra, mintha sötét madár szárnyának árnyéka vetült volna rá. Baráth lelkébe átcsapott hirtelen Carter szinte mitikus, gyötrődő magánya.

– Nem egészen – felelte Baráth. – Inkább kiváltságnak érzem, amely a sorsukba vak rémülettel belevesző halandók fölé emel. A tehetetlen szánalom sokszor megszégyenített, mert tudtam, akármilyen borzalmakba merülök is alá, lényem egy része fényben és biztonságban marad, nem kábul el többé. És ön mivel foglalkozik?

– Agysebész voltam – mondta Carter. – Bár legalább annyit foglalkoztam más dolgokkal is.

– Például mágiával?

– Igen. Mindenekfelett és minden eszközön át azzal.

– Kos?

– Az. 1902, London.

– Köszönöm.

– Most már ön sem rejtőzhet tovább – fordult a kopasz, öreg férfihoz Madelaine kedvesen.

– Az én Szaturnuszom vén, megátalkodott gonosztevő. Egyáltalán nem szalonképes figura.

– Igazságtalan hozzá! – mondta Vitelli. – Mindannyian sokat köszönhetünk neki. Fáj, kényszerít és fékez. Lényünk leggyógyítóbb kö-tése.

– Feltéve, ha nem a mellünkön ül, mint a lidércnyomás! – nevetett kesernyésen a kopasz.

– A Bak jegyében született, de szellemének ihletője a Vízöntő. A feje tehát szabad, Monsieur Bernstein – mondta Carter.

– Csak kimenőt kapok néha, azt is kizárólag felfelé. A cipő viszont az anyagban szorít.

– Azért lett atomfizikus, nem? – Madelaine gyors kérdése inkább állítás volt.

– Hogy felrobbantsam magam körül az anyagot?

– Igen. Aminthogy én is azért lettem régész, hogy feltárjam a tudattalanom rétegeibe alámerült történetemet. Még nem jött rá, hogy a hivatásválasztás mindig kulcskeresés önmagunk felszabadításához?

Bernstein szemének mély árkai közül tűnődve nézte az asszonyt:

– Most úgy tetszik, mintha tudtam volna. De nem akarom félrevezetni. Még sohasem határoztam meg így. – Arca kedvetlenné vált. – Egyelőre sokért nem adnám, ha visszadughatnám a palackba a szellemet, amelyet a világra bocsátottunk – dünnyögte.

Asztalt bontottak. Átvonultak a könyvtárszobába, ahol Hedda kesernyés párákban úszva feketét főzött.

– Úristen! Mennyi könyv! – tört ki önkéntelenül Baráthból.

– Írónak eléggé nyomasztó látvány – mondta Madelaine. – A legtöbb mű megalkotása csupa erőfeszítés, gond, egzaltáció.

– Éppoly kevéssé nyomasztó, mint szülőknek egy városnyi, nyüzsgő embertömeg. Mert a szülőket a bennük feszülő, teremtő titok ösztönösen biztossá teszi abban, hogy a saját gyermekük az élet hasonlíthatatlan változata – vetette ellen Baráth.

– Régóta vannak Mythenburgban?

– Andréval mi futottunk be elsőnek másfél hónappal ezelőtt – felelte Madelaine. – Tíz napig egyedül voltunk, azután megérkezett Mr. Carter, s két napra rá a Maestro.

– Jellemző, hogy én indultam el a legkorábban, mégis utolsónak értem el Mythenburgba – vetette közbe Bernstein.

– Ön a tengerentúlról jött! – torkolta le Madelaine.

– Különben is, az utolsó én vagyok! – jelentette ki Baráth.

– Nem hiszem – rázta meg a fejét Madelaine. – A szám nem teljes, még várunk valakit.

– Kit?

– Az ön nevét sem ismertük előre…

– Most azonban tudjuk, hogy ez bizonyos szempontból tévedés volt – fejezte be Morel a felesége szavait. – Találkozott már Raguellal?

– Igen – Amikor a szó kiszaladt a száján, megriadt tőle. Hazudott. Legalábbis formailag. Kínos zavarral viszonozta a felderíthetetlen kifejezéssel rátekintő szemek pillantását.

– Akaratom ellenére adtam ilyen határozott feleletet – vallotta be azután. – Az igazság az, hogy nem találkoztam vele úgy, ahogyan önökkel.

Madelaine két kezét a tarkója alá kulcsolta, és hátradőlt mély karosszékében.

– Annyi időnk van még – mondta halk, tűnődő hangon. – Nem keresünk a jövőben semmit. Nem vár bennünket sehol senki. Célnál vagyunk.

Holdtükör

Madelaine a nyitott ajtón át, az ágyból beszélgetett a férjével. Morel mellett alacsony asztalkán könyvhalom tornyosult. Ágya fölött, a falat beborító olajfestményen szárnyas sisakos Merkúr szunnyadó, meztelen szüzet tartott a karjában. Talaj nélküli térben lebegtek valahol, csillagképek fénypontjai között.

Madelaine szobája ezüstös derengésben úszott az éjszakai lámpa fényétől. A szobát egyetlen festmény uralta: holdsarlóbárkán utazó, fátyolos Ízisz.

Madelaine hangja álmosan csengett:

– Amikor megláttam az udvaron, azt kellett gondolnom: boldog kísértet. Olyan volt, mint egy ember önmagából kiszállt mása. Úgy érzem, a teste üresen, összecsuklottan hever valahol, rengeteg borzalom és szenvedés törmeléke alatt. Aztán, ahogyan már többször megtörtént velem, hirtelen belé kapcsolódtam, az ő szellemével érzékeltem. Tudtam, hogy más dimenzióba tolódott át. Az időkulisszákat elvonták tőle, s múltba-jövőbe lát, hall egyszerre.

Morel hanyatt fekve hallgatott. Szemüvegét levette. Szürke szeme, amely a nagyító mögött élesnek, fürkészőnek látszott, e csillogó páncél nélkül sötétebb és végtelenül szelíd volt. A fény rávetült fehér bőrére, jól formált homlokára, gyér, fekete hajára, nyerges, erős orrára. Inas, kék eres karján felcsúszott a pizsamakabát ujja. Keskeny, érzékeny ajkán mosoly ült.

– Ha valakit köröznének, és te lennél a bűneset egyetlen tanúja, alaposan megjárnák veled a nyomozók.

– Miért? Nem vagyok eléggé jó megfigyelő?

– Kitűnő megfigyelő vagy. A személyleírásod mindig pontos. Csak éppen az illető asztráltestéről szól.

Madelaine nevetett.

– Te milyennek találod a hatodik vendéget?

– Minden külső meghatározás hamis. Alapvetően érdekel, mégis semleges vagyok iránta.

– Látod? – mondta Madelaine diadalmasan. – Te sem használsz éles körvonalakat.

– Ez az eset kivétel.

Madelaine lehunyta a szemét.

– Én részvétet érzek iránta. Azért vonz. – Hangja egészen elhalkult. – Igen, sajnálom.

Belső látóterében egyre élőbbé vált Baráth kreol, szinte indiai arca. Nagy, barna szeme furcsa, bús pillantással tűzött rá. Széles, egyenes homlokába nehéz hajtincs hullott. Halántéka már őszült. Mosolya különös, nyílt, lefegyverző és szép volt; az egész arca fénybe borult tőle. Vonzó… – gondolta álom és ébrenlét határán sodródva. – Van benne valami rejtett, feminin vonás, éppen érzelmi téren. Nem önmagára gondol, a másikban oldódik fel. Erre csak nők képesek. Egyébként nagyon is férfias, erős, tömör… – s az álom kábulatában előúszott valahonnan a múlt alvilági vizeiből Léon Tessier. Hosszú évek után, mintha Baráth György alakja idézte volna meg önnön ellentéteként, hosszú, szőke művészhajával, magas, hajlékony, fiatal testével, időtlenül és feloldhatatlanul. Madelaine féltudatos áloménjén átsuhant a csodálkozó gondolat: Ezért sajnáltam, persze. Hiszen mögötte ott lappangott Léon. Szegény kisfiam! Arcán könnyek futottak le, de már nem tudott róla. Álma annyira elmélyült, hogy képeinek egyetlen buborékja sem érkezett fel nappali tudatába.

A hetedik vendég

Másnap Baráth korán ébredt, és reggeli után sétára indult. Ahogy áthaladt az udvaron, a nagy bernáthegyi csatlakozott hozzá. Vincent kiáltott valahonnan az udvar mélyéről:

– Rolli, ide gyere!

Rolli megállt, felnézett Baráthra. Bús emberszeme félénk kérdést sugárzott. Farkát, nem tolakodóan, meglendítette.

György értette ezt a finom kutyabeszédet. Lehajolt az állathoz, és tenyerét meleg bundájára tette:

– Együtt mehetünk. Igazán megtisztelsz vele.

– Sétálni viszem Rollit – szólt oda Vincent-nek.

Együtt ballagtak tehát. Összetartoztak, de nem terhelték egymást. Rolli időnként bogarakat, gyíkokat kergetett a fűben, eltűnt a sziklák között, majd loholva, lógó nyelvvel került elő, orrát meghitten Baráth térdéhez nyomta, azután újra a magánügyei után látott.

György a legkisebb fáradság nélkül, könnyedén haladt felfelé. Egy kanyarodó után, mélyen alatta előbukkant Mythenburg tömbje. Rálátott szögletes tornyaira, teraszaira, udvaraira, árkádos folyosóira, zegzugos udvarfülkéire. A vár hátulsó traktusa is kitárult innen nagy zöldségeskertjével és baromfiudvarával. Egy kéményből füst kanyargott felfelé. György megnézte az óráját. Két és fél órája jött el Mythenburgból.

Vajon, melyik lehet Raguel szobájának ablaka? – szeme a nyugati torony felé fordult. – Ott, igen. S e bizonyosság olyan izgalmas volt, mint az ébrenlétbe átsugárzó jósálmok. Ahogy továbbindult, egyszerre csak Morelra gondolt. Maga előtt látta nyugodt, semleges arcát. Lényének íze sajátos légáramlatként tolult tudatába.

A hangja rendkívüli – figyelt vissza rá emlékezetében. De ezt az emlékhangot hirtelen elfedte Morel jelenben felcsendülő köszönése.

– Jó reggelt!

Kis, szélvédett tisztáson, egy szikla árnyékában ült hordozható széken. Kezében csukott jegyzetfüzetet tartott.

– Zavarom? – kérdezte Baráth nyugtalanul.

– Nem. Megszabadít a lelkiismeret-furdalástól, mert most okkal nem dolgozom. Már reggel óta ürügyet keresek rá. Azzal áltattam magam, hogy az íróasztal feszélyez. Feljöttem ide, s itt aztán kiderült, miről is van szó. Előre megfontolt, kellemes naplopásról szabadon futó gondolatokkal.

– Egyik gondolata utolért engem is az előbb – mosolygott Baráth. – Mielőtt megláttam, önre gondoltam.

– A dolog ott válnék érdekessé, ha megmondaná, mit gondolt rólam.

– Minden átmenet nélkül benyomultam az aurájába. Láttam az arcát, felidéztem a hangját. Arra kellett gondolnom, hogy a hangja rendkívüli. Elrendezi a dolgokat. Az emberek, akik félnek, erre a hangra várnak. Meg lehet kapaszkodni benne. Támpont. Hitet ébreszt, hogy minden biztosan jóra fordul.

– Ez a szemfényvesztés a mesterségemhez tartozik.

– Min dolgozik?

– Egy pszichoterápiás munkán.

Morel felállt, összeszedte a holmiját, és együtt indultak lefelé.

– Nehéz utat választott – mondta Baráth kis hallgatás után. – Tudom, mert magam is rajta járok.

– Az út választott engem – mosolygott Morel. – S önnel sem lehetett másként. Az ember valami mantrával születik, amely áttetszővé teszi előtte a húst, és megnyilatkozásra készteti benne a láthatatlan rabot. Persze ez a rab állandóan kopogtat…

Baráth összerezzent, és furcsa pillantással nézett Morelra.

– …állandóan morzejeleket ad – folytatta Morel –, de csak az fogja fel a segélykérő jeladást, akiben eléggé erős a részvét és az érdeklődés a másik iránt.

El fogom mondani neki egyszer – gondolta Baráth az újra fájdalmas, gyulladt hőt sugárzó sebhez tapogatózva önmagában. Az a különös érzése támadt, hogy Morel közelsége hűs és oldó gyógyenergiákat élesztett benne. Mintha sajátjaként rendelkezhetne e képességgel, anélkül hogy ki kellene lépnie hallgatásából. Erre eddig nem volt ereje. Az események megtörténtek, de ő nem merte átélni őket. Ott voltak benne a sokk dermedtségében, eltakart arccal.

Megkínzott ember ez – tűnődött Morel a mellette haladó Baráthon. A közéjük zuhant némaság egyiküket sem zavarta, mert egymással voltak közben, mélyebben, mintha beszélgettek volna. Morel érzékeny idegei megzengtek a szánalomtól, s Madelaine szavaira gondolt: Sajnálom. Igen. Olyan erőfeszítésektől fáradt, amelyek teljesen kimerítették.

Újra megjelent alattuk Mythenburg. A vár keleti ablaksorának egyik ablakából apró alak hajolt ki, és szőnyeget rázott. Morel megállt.

– A mellettem lévő üres szobát takarítják – mondta.

– Talán… – Baráth nem fejezte be a mondatot.

Carter jött eléjük. Bronzvörös, ruganyos fürtjei lángnyelvekként rángatóztak az erős szélben. Már messziről mosolygott fehér ragadozófogsorával. Rolli csaholva hozzárohant, örömében majdnem feldöntötte. Carter a jobb kezét magasra tartva védekezett.

– Hej, lassabban, cimbora! Az urak már jönnek? Én most indulok. – Ellökte magától a jobb keze felé ugráló kutyát.

– Mit tartogat a kezében? – kérdezte Morel.

– Egy rigócsecsemőt. Nyavalyás szegény. Attól tartok, a Tarpei-szikláról lökték le. Ha visszateszem a fészkébe, újra kidobják.

Körülállták a madarat. Rolli szűkölve követelőzött.

– Csend legyen! – szóltak rá gondterhesen.

– Heddának adom! – mondta Carter, egyik ujjával simogatva a borzas, rémült fiókát.

– Isten őrizz! – tiltakozott Morel. – Azonosítaná önmagával, és ha a madárnak baja történnék, ideg-összeroppanást kapna. Inkább Emmát ajánlom. Ő olyan, mint az anyaföld. A szüntelenül megújuló életet táplálja minden lényben, anélkül hogy egyéni pusztulásukról tudomást venne.

– Elvigyük neki? – nyújtotta kezét a madárért Baráth. Amikor a tenyerében érezte a remegő, könnyű kis állattest melegét, Lídia kezébe simuló kezére kellett gondolnia. Lélekmadár – suhant át rajta, s ujjait gyöngéden köré hajlította.

Carter köszönt, továbbment, de néhány lépés után megállt és visszafordult.

– Azt hiszem, már nem él – mondta merev arccal. – Nézze meg, kérem!

Baráth tenyerében élettelen, szürke kis pamacs hevert.

– Észre sem vettem – mondta megdöbbenve.

– Csalás volt – Carter arckifejezése feszült és gyötrődő volt. – Akartam, hogy éljen, amikor megtaláltam a fa alatt. Persze hiába… megint… mindig. A szánalom bábjátéka. Néha még beugrom neki. – Erélyesen, szinte erőszakosan legyintett, láthatatlan dolgokat hárított el magától. – Mindegy. Temessék el, jó? Oda, a levelek alá. Az állatok szégyellik a holttestüket.

– Olyasmi ez, mint a halottakon serkenő szakáll – mondta Morel, amikor elhalkultak Carter léptei. – Az élet már betelt és lezárult egy irányban, de a meglódult erők még tovább működnek a testben, persze csak rövid ideig.

– Félelmetes tapasztalatai lehetnek Carternak.

– Igen. A saját bőrén szerzett tapasztalatai. Azért van itt.

Az újabb kanyarodó után megint eléjük bukkant Mythenburg, immár egy szinten velük. Kapuja előtt vajsárga sportkocsi állt. Két flanelnadrágos láb nyúlt ki alóla. Nem messze az autótól Madelaine törékeny gyermeklányalakja tűnt fel. Kifejező, mozgékony kezével vidáman integetett nekik. Az autó alól rendkívül magas, világosszőke, szeplős férfi bújt elő ingujjban, könyökig olajosan. Arca azonban nem a bosszúságtól, hanem a magaslati naptól volt rézvörös.

– Mi a baj? – kérdezte Morel odaérkezve.

– Fogalmam sincs. A döglött autót legszívesebben az országúton hagynám, és átszállnék egy másikba. Nincs türelmem a gépekhez – nevetett az idegen.

– Vincent szenvedélyes autószerelő. Idehívhatnád – lépett hozzájuk Madelaine.

– Köszönöm, Madame!

Kölcsönös bemutatkozás következett. Az idegen kissé selypítve beszélt franciául, mint az északiak általában. Kjell Björnsonnak hívták. Baráth a neve után norvégnak gondolta.

Morel a kapu felé indult, de Vincent már jött is, hívás nélkül. Egyenesen az idegenhez lépett, és köszöntötte.

– Monsieur Raguel szívesen látja Mythenburgban. Az autót majd elintézem – mondta készségesen.

Mindhárman az északira bámultak, aki e meghívással egyszeriben különösen jelentőssé vált.

– Túl nagy ügyet csinálnak belőlem – mentegetőzött Björnson. A kezét törölgette, és az ülésen heverő kabátja után nyúlt. – A barátom azóta már biztosan megérkezett Brunnenba. Amíg vártam rá, nem tudtam ellenállni a magasságnak. Megkívántam ezt a hegyet itt…

Befelé menet egyszer csak megállt. Mythenburg láthatatlan üvegburája hirtelen ráborult, s eggyé zárta a többiekkel. Mindnyájan tudták, mi megy végbe benne, amikor a transzcendens tartalom a lelkébe nyomul, s névtelen emlékeket tép fel. Álltak és vártak ők is. Szó sem esett a szavakon túli lényegről. Vincent átvizsgálta az autót, és odakiáltotta a diagnózist:

– Tengelytörés. Le kell vontatni a javítóműhelybe!

– Ha Brunnenba akar telefonálni, a hallban van telefon – mondta Morel egy idő múlva.

– Köszönöm, igen – Björnson hangjában felindulása heves árama lüktetett. – Ez a vár… Mythenburgnak hívják, igaz?

– Igen.

– Hallatlanul… bizarr. A ház gazdája, ha jól értettem, bizonyos Monsieur Raguel? Micsoda név ez?

– Utoljára Énok könyvében találkoztam vele – mosolygott Baráth.

Björnson szeme nyugtalan, kutató pillantással szegeződött rá.

– Mindenesetre beszélnem kell vele!

– Mindenesetre.

Baráth a szobájában ebédelt.

Délután Björnson nem mutatkozott sem a könyvtárban, sem az udvaron, este azonban megjelent a vacsoránál. Sötét ruhában volt, tehát a holmiját elhozatta Vincent-nel, aki a kocsit levitte Brunnenba.

– Sejtette-e ma reggel, hogy Mythenburgban fog vacsorázni? – fordult hozzá Madelaine mosolyogva, amikor elhelyezkedtek az asztalnál.

– Nehéz erre pontos feleletet adni. Aki annyit utazott, mint én, és mindig sajátos célokat követett, az állandóan és határozottan számít egy ilyenfajta esemény bekövetkeztére. Azt már régóta tudom, hogy az ember rendszerint máshová érkezik meg, mint ahová indult.

– Most hová indult? – kérdezte Madelaine.

– Egy barátommal akartam találkozni Brunnenban, hogy terveinket összeegyeztessük. Vele voltam Tibetben annak idején. Szerény, kellemes útitárs volt. A portás beolvasta a telefonba a táviratot, amelyet maga helyett küldött. Beteg. Zürichben rekedt. Hosszú ideig szó sem lehet arról, hogy utazzék. Reggel még szerencsétlen lettem volna emiatt. Most látom, hogy puszta ürügy volt. Azért jöttem vissza a rongbuki kolostortelepről, hogy eljussak Mythenburgba. Monsieur Raguel meghívása óta ez már nem kétséges.

– És a találkozása Raguellal megfelelt a várakozásainak? – Madelaine feszült arckifejezéssel hajolt előre. Baráth minden testi vágyakozás nélkül gyönyörködött Madelaine ideges, pikáns orrában, érzéki és érzékeny ajkának tragikus ívében, mint valami műtárgyban.

Björnson hallgatva nézte az asszonyt, majd naperőt sugárzó, kék szeme sorra végigvándorolt mind a hat asztaltársának figyelő arcán, s csak azután szólalt meg:

– A találkozás módja fokozta várakozásaimat. Mythenburgot már az első pillanatban a forrpontra érkezett várakozás eksztatikusan felszökő lázaként érzékeltem magamban. – Björnson egyéniségéből ellenállhatatlan lendület és valami jó szívóhatás áradt. Baráth érezte, hogy erői megnyílnak a skandináv felé, aki határtalan bizalmat ébresztett benne.

– Milyen jel uralja a szobáját, Monsieur Björnson? – kérdezte Morel.

– Egy tibeti mandala, középpontjában a vörös napkorong lángol. Körülötte szárnyas, koronás oroszlándémonok repülnek.

A hetedik vendégből sugárzó naphő mindnyájukat áthevítette. A teljesség ünnepi öröme zendült meg bennük, mintha ujjongó melódiát pendített volna meg egy láthatatlan kéz valami titokzatos hangszer húrjain.

– Jó, hogy megérkezett – mondta Madelaine csendesen. – Most együtt vagyunk végre.

Héthúrú hárfa

A keskeny, magas tölgyfa ajtó, amelyen másnap alkonyatkor beléptek Mythenburg nyugati szárnyába, nagy, kerek, magas mennyezetű helyiségbe vezetett. A terem meghatározhatatlan jellege szinte áramütésként hatott rájuk, mert pontosan azt a fokozódó izgalmat tetőzte be, amellyel e lezárt lakrész felé közeledtek. Az ebből a nyugati toronyból előgyűrűző erők töltötték be egész Mythenburgot, s amint most a magjába hatoltak, életérzésük hatalmasan felzúgott, s jelenkori személyiségük fölé emelte őket. Nevük, beszűkült élményanyaguk kerete vékony üveghártyaként olvadt szét az óriási benső hőben. A küszöbön túl úgy éreztek, láttak és mozogtak, mint akiket nem határol le testük kerete és a három dimenzió törvénye. Rengeteg nehéz gyászdrapéria húzódott félre egymás mögött a múlt mélységbe vesző, sötét bejáratairól, s a termek ünnepi fénybe borultak. Lezajlott inkarnációk tudattartalma hömpölygött vissza a lényükbe a felszabadított vénákon át, s emlékezetük tengerré duzzadt tőle. Tudták, e különös Szentély a halhatatlan Jelen tűzpillanatába zárva utazik az időkön át, s ők mindig elérkeznek hozzá. Évezredek óta újra és újra. Más jelmezek, más nevek, miliők, korszakok útvesztőiből térnek vissza az Oltár elé, hogy lemérjék: áldozataik, vérük, könnyeik, verejtékük milyen magasra emelték a kristályerők szintjét az Oltárra helyezett Kehelyben.

Miközben elfoglalták helyüket a karosszékekben, a lépcsőzetes emelvény tetején csillogó, háromoszlopos aranykehely körül az emlékek egyidejű jelenléte különböző események örvénylését kavarta fel a küszöbön túl. Ezek mind a múlt más és más rétegében játszódtak le, most azonban egyszerre zúgtak, dübörögtek, mint egy démoni szimfónia utolsó tétele. Csatazaj és gyászinduló. Tömegek rekedt morajlása. Fájdalomsikoly. Gyermekek ezüsthangja. Részeg nevetés. Bábeli nyelvzavar. A kéj és a kín százféle jajdulása. Uszító, forradalmi ének, templomi zsoltár; fojtó, nehéz, gyötrelmesen bűntudatos mea culpa. Végül a minden más hangon átzúduló elementáris kataklizmahang: elszabadult vizek ordítása. E képzet elborította lényüket, azonosultak vele.

Bárkájuk a viharzó óceánon hányódott megint, villámok sziszegő tűznyilai között, hegymagasságú hullámok hátán rángatózva. Féltek. A rémület új és rettentő pokoli árama rázta őket. Tudták, az eddig oly kezes óriás, a Nagy Víz könyörtelenül szétzúzná őket, ha klauzúrájuk magjában nem feszülne a mágikus erőkkel védett Szentély.

Az összeomlott Templom romjai közül menekülő hét száműzött évezredektől súlyos pillantással egymásra nézett, és egymásra ismert az Ideodrom eónokon átmentett Oltára előtt.

A Hold láncára fűzött Papnő felállt, hogy meggyújtsa a Hét Lángot, a szent erők idéző tűzkapuit. A gyertyák lobogó fénye életre hívta a mennyezet égő színű mozaikját. A hétfejű Nága kígyó ágaskodott ott összeforrt, egyetlen törzzsel a hét egymásba kapcsolódó, egymást kiegészítő, szövetséges bolygóerő jelképeként, amely a Nap birodalmában a hatalmat jelentette minden életjelenség felett.

Ami névtelen volt, nyilvánvalóvá lett e világosságban.

Száműzetésük bús sejtelme követte őket testből testbe, minden létállomásra. Nyugtalan, honvágytól gyötört menekülők azóta is, eksztatikus magasságokba lendülve és kárhozatba hullva a parttalan vizekre taszított Bárkán. Ők heten. A felelősök. A kivérzett, erejüket vesztett kreátorok, a Nága kígyó hétágú koronájának mágikus központjai.

A hatalom azonban, amely a mélységek örvénye fölé emelte őket, millió töredékké robbant szét, s ők alámerültek önnön teremtésük vad káoszába.

A határtalan kétségbeesésen túljutottak már száz és száz lobogó éve. Mert ha minden elveszett is, megmaradt a Szentély, s hozzá vezet a beavatások útja. Valaki őrzi. Valaki, aki nagyobb náluk. Akinek ereje kitépte törékeny hajójukat a fellázadt elemek hatalmából. A Főpap. A Tűz ébrentartója.

A vészes kísértetricsaj elcsendesült hirtelen, amint ráömlött a magasztos remények olaja. Raguel a Kehely mellett állt középen. Tudták, hogy valójában létük egyetlen rezdülésében sem volt távol tőlük. Az idő eltakarta néha, de ő ott áll akkor is minden pillanat magjában, homályon túli fényben, amely a Kehelyben gyülekező kristályerőkből sugárzik. Az ő elszórt erőiket gyűjti, párolja a Kehelyben. Szenvedély és szenvedés tüzében forralja, erjeszti, szűri, amíg az elszabadult démonok feletti Hatalom esszenciájává lesz.

A forma, melyet az aktuális korszak anyagából a Mester felöltött, áttetsző plazma volt rajta. Sötét szemén át Látás, lezárt ajkán az oldó Ige, széles homlokát körülrepdeső fehér haján a Szintézis ragyogott át, mint élő tűz az üvegedényen.

A beavatás első fázisának évszázadról évszázadra megismétlődő szertartása remegő, mély harangzúgással bomlott ki bennük. A rezzenés nélküli némaság égő, transzcendens gondolatok sötét háttere volt. Szó nem érinthette a kinyilatkoztatás érzékeny anyagát. Lényük rejtett emblémájához nyúlt a Mágus, s titkos nevük izzott a csendben. Tragédiákon, örömökön és kudarcokon túl, az ifjúság kábult álmából kibontakozva, újra létük középpontjába érkeztek. Hozzáfoghattak a munkához, amelyért annyiszor meghaltak, tisztítótűzbe merültek s újjászülettek az örökké áradó élet hullámzásában.

Emelkedett, nőtt, túláradt bennük az ihlet hője, de Raguel jelenlétében, a Kehely szikrázó fényében még nem hűlhetett gondolatokká.

Jóval éjfél után hagyták el a nyugati tornyot, s anélkül hogy egymástól elköszöntek volna, szobájukba mentek. Testük elvált egymástól, de a Nága kígyó törzse újra összeforrt. A hét fej, a mágikus korona hét erőközpontja a maga sajátos töltése és képessége szerint még az éjszaka feszült csendjében szavakká formálta Raguel utasításait.

Madelaine tollában ott remegett az egzaltáció hatalmas árama, amint írni kezdett. Betűi kitörtek a sorból. Felső száraik vágyakozva, remegőn megnyúltak, felfelé kapaszkodtak. Szárnyas ékezetei végtelen felé sóvárgó madarakként röppentek magasra.

Amikor bejöttem a sötét szobába, úgy éreztem, a bőröm a sötétben kék derengésű fényt áraszt, akár a radioaktív sugárzástól felbomló vérű embereké. Én azonban hívom, akarom e bomlást, nyitott lélekkel nyújtom magam a szent erőknek: fejtsétek fel bennem a halált. Szőjétek szikrázó fonallá az elrontott művet. Nem gyászolok semmit a szörnyű alkotásból. Mindent odaadok. Elétek megyek…

Cartert nem lepte meg önnön atavisztikus énjének dühöngő tiltakozása a beavatás első gyakorlata ellen. Vonaglott, hörgött, mérges, piros dühváladékkal árasztotta el belsejét, mint egy őshüllő, amelynek fejét a földre szorították. Minek visszanézni? Minek vájkálni a félelmetes múltban? Minek a dögöket, az egyszer is alig elviselt borzalmakat a fénybe cipelni újra? Tovább! El tőlük! El! Ez az őslény azonban már régen rabságba került. Carter nem engedte szabadon többé, de még élt és hatott. Most eljött az ideje, hogy végképp elintézze. Szánalom nélkül figyelte. Tudta, őrjöngése valójában szűkölő rémület, halálpánik, mert érzi, ez az operáció kivédhetetlenül feloldja évezredes, makacs, keserű létét.

Úgy legyen! – írta le erőteljes betűivel.

A Praxis első fázisa elemző munka – Morel könnyed tolla finom, különös kapcsolású betűket írt. – A születés küszöbétől a jelen pillanatig végig kell kutatnunk életünk döntő mozzanatait, hogy tanulságait lepárolhassuk. Ez az esszencia kerül a mérlegre. Ez a párlat a tükör, amelyben ellenőrizhetővé válik: a múlt nagy negatívumaiból mi alakult már át pozitívummá.

Amint a modern ember a ráció jeges útvesztőjéből visszakanyarodott a pszichoszintézis határtalan lehetőségeihez, az ítélkezés helye újra visszakerült a létnappal tevékenységtől nyüzsgő színterére, ahol a felismerések rögtön tettekké, a diagnózis a gyógyulás folyamatává változhat. Az ítélkezés alvilági csarnokának halálon túli lenyűgözöttségében a lélek gomolygó álomködre démoni lázképeket vetít, s ezek a zavaros, vad víziók sűrűsödnek az új inkarnáció előre meghatározott körülményeivé. Meghatározott miliő, testalkat, szervi adottságok, vérösszetétel, sajátos idegkonstrukció, agykapacitás és lezárt fiziognómiai képlet válik belőlük. A mélypszichológiai módszerek már e meghatározott fizikum és a belé zárt pszichikum finom tárcsarendszeréig hatolnak a szellem tudatosító, új eszméket nemző fényével, s az ösztönös folyamatoknak más irányt adnak. Megváltoztatják az egyén önmagához s a világhoz, az élet minden jelenségéhez való viszonyát. Abban a pszichikai gócban idéznek elő döntő átalakulásokat, amely sorsot, körülményeket vetít az élet tevékeny, intenzív áramlása közben éppúgy, mint a létéjszaka, a bardó nehéz kábulatában.

A giccsből és bábjátékból szövődő történelem könyörtelen fogaskerekei közé lö-kött, modern ember ösztönösen menekül a múlttól – írta Baráth. – Fut előle, mint a bibliai Lót, és borzad attól, hogy visszanézzen. Pedig soha égetőbb szükség nem volt e visszatekintésre. Nekünk, Európa otthontalan emigránsainak nincsenek operettmelódiákkal átszőtt, érzelmes emlékeink. Babérkoszorúk helyett csupa nedves, rothadt sírkoszorút őrzünk az elmúlt évek lepecsételt kriptáiban. Ezeknek az időknek a véres termése mégsem az ifjúságba visszasíró édelgés, hanem misztikus aktus, amely tragikus válságok tapasztalata által immunizál, hogy a jövőben hasonló események ne történhessenek. Aki a világot meg akarja gyógyítani, annak az embert kell gyógyítania, mert e zavaros, kiúttalan krízisekben erjedő, beteg világtest az ember tükörképe. S aki a jövőt kívánja megváltoztatni, annak el kell rendeznie a múltat…

Angelo Vitelli előtt tiszta papírlap hevert. Homlokát összekulcsolt kezére támasztotta. Zene, hangok szédítő szökőárja zúgott, tornyosult a belsejében, s elmosta a szavakat. Mennyi mindent bír el az ember – gondolta fuldokolva, amint a magasztos és a mulandó formákból való kiábrándulás hibridanyaga robbanóerővé forrt össze benne. A zongorához ült, és játszani kezdett. A hangok áthatoltak a falak pórusain, s végigömlöttek a különös vénákon, amelyek a világ és a kozmosz különböző perifériáiról Mythenburgba érkezett hét embert összefűzték.

Anton Bernstein kéziratán az egyes íráscsoportokat mértani pontosságú mezők választották el egymástól. Számok, aláhúzások, ábrák, piros jelzések emelték ki egy-egy részlet jelentőségét.

A meditációnak ez a formája ismerős területre visz. Időfogalmamból mindig hiányzott a jelen önmagában nyugvó békessége. A múltban ténferegtem viszolyogva, vagy a jövőtől rettegtem. Az éppen folyamatban lévő pillanat, ahol a múlt szüretje zajlik, s a jövő megfogan, sokáig elrejtőzött előlem, s csak ma este mutatta meg tökéletes arcát.

Raguel az állandóság. A misztikus jelen. A mérleg egyensúlyban lebegő nyelve. Ahol ő van, az a középpont, minden jelenség mértéke és önvalója.

Most értettem meg, okkult gyakorlataim miért nem voltak eredményesek eddig. Élményeimet sohasem tudtam e kristályos oldópontba emelni. Sohasem voltam semleges. A történéseket nem ismertem fel isteni üzenetekként, amelyek összértelme egészen más, mint amit a részletek harsognak. Sajnáltam magamat. Jajgattam. Vádaskodtam. Lázadtam. Elcsüggedtem. Ujjongtam, féltem és erőszakoskodtam. S főleg kérdeztem. Makacsul, követelőzően meg akartam ragadni az okság fölötti valóságot. A „miért és azért” rácsa elzárt sorsom képletének értelmétől. Önös érdekeim bonyolult képzetekkel fedték el az igazság magasztos egyszerűségét. Most felszállt a köd.

A mai nappal elkezdődött gyakorlat jelentősége még Zotek kinyilatkoztatásánál is jobban megrázott. Azt hittem, az elmélet, amelyet az Überjude feltárt előttem, nem tágítható. Tévedtem, s ez a tévedés boldogabbá tesz mindennél. Az, hogy ráláttam Raguel tervére, számomra a legnagyobb csoda, mert éppen a látásban voltam eddig a legbénább. Kiáltozni, sírni és nevetni tudnék, mint a Krisztus kezétől illetett nyomorék vagy látóvá tett vak. A szavak, amelyekké a képet alakítom, az egész lényemet átégető imádság szavai.

Raguel keze a beavatás újra és újra visszatérő szertartásában mindig leüti az alaphangot, az eónok mélyén létrejött diszharmonikus akkordot, s megzengeti bennünk a jelen sajátos hangzatát, hogy az összevetés által nyilvánvalóvá váljék, feloldódott-e már valami az ősi kötések magjában.

Ehhez az operációhoz mostani inkarnációnk életművét kell először kiemelni a részletek zűrzavarából. E folyamat visszahatoló, koncentrációs-meditatív munka.

De mindenekelőtt tisztázzuk a fogalmakat!

1. Mi a koncentráció?

Figyelem-, erő-, akarat- vagy érzelemösszevonás, összpontosítás egyetlen célra. A koncentráció maszkulin működés. Pozitív értelemben igyekszik megismerni tárgyát. Támad, ostromol, úgy hatol a jelenségek mélyére.

2. Mi a meditáció?

Azonosulás. Feminin magatartás, amely magába fogadja, magába szívja tárgya kisugárzását, terhessé válik vele, felölti jellegét, és belülről, önmagán át hallgatja le titkos sugallatait.

3. Mi a kontempláció?

A semlegesség kristálya, melyben a Valóság megmutatkozik. A jelen inkarnáció művét csak e hármas feldolgozás teszi befejezett egésszé. Ha amit átéltünk, éles pontossággal megjelenítjük (koncentráció), s tanulságait semleges áttekintésben feldolgozzuk, szintézissé sűrítjük, az már maga a zengő Mű, az élő mágikus akkord (kontempláció).

Hatoljunk hát vissza az ébredő tudat első rezzenésén! – Björnson tolla megállt a papíron. Szeme az íróasztal különös nehezékén, az ágaskodó bronzoroszlánon nyugodott, amely karmai között hegyikristályból csiszolt gömböt tartott.Jóskristály – suhant át az agyán, s e gondolattal kényszerítő kapcsolat jött létre közte és a csillogó gömb között. Szemét fogva tartotta, érzékeit elkábította, s különös, féléber állapotba ejtette. A gömb középpontjában narancsszínű tűzmag keletkezett, ugyanakkor saját lényének fókuszában is érezte ezt a tüzes gócot. Tumó – rezgett benne a réveteg, távoli kommentár. – A tibetiek belső hőgyakorlata.

A tűzmag terjedni kezdett a kristályban és benne is. Hőség áradt szét egész valójában, s a kristály lángoló fényt ontott, mint az alkonyi napkorong. E tudatát elöntő ragyogásban egyszerre megérezte, hogy a belőle sugárzó fényerő határtalan gyöngédséggel átfogja, magához öleli, forró élettel telíti a világ, a kozmosz minden jelenségét. Magasztos hatalomérzet mámora öntötte el. Kin! – hallotta ujjongó, tüzes naparany csengéssel. – Aki a Trónon ül!

Aztán, mintha gyeplő rántotta volna vissza, tilalom zuhant rá: Ezt még ne.

A fény és a hő sercenve kihunyt. A betűk aurája narancsszínűen rezgett, amint figyelmét újra rájuk összpontosította. A pillantás azonban, melyet a tilos területre vetett, félelmetes öröm elragadtatását hagyta vissza benne.

Holnap hajnalban – folytatta az írást –, amint felkél a Nap, a gyakorlat pozitúrája Oziriszé. Térden nyugtatott kéz, egyenes gerinc, hogy az Élet Tüze felfuthasson a gerinclétrán az agyszentélyig.

Szepes Mária (1908–2007) a magyar spirituális irodalom kiemelkedő alakja, író, költő, műfordító és okkultista. Legismertebb műve, A Vörös Oroszlán (1946), mára kultikus státuszt ért el, és a tudatfejlődés, reinkarnáció és halhatatlanság témáit járja körül. Műveiben ötvözte a mélypszichológiai tudást, a fi lozófi ai mélységet és a misztikus hagyományokat, ezáltal olyan különleges életművet hozott létre, amely a mai napig inspirálja az olvasókat. Számtalan műfajban dolgozott élete során. Mese, regény, tudományos- fantasztikus regény, pszichológiai-karakterológiai tanulmány kötetek, önéletrajzi regény, ezoterikus tananyagok, versek, novellák, cikkek, fi lmforgatókönyvek, színművek, valamint meditációk, misztériumjátékok alkotója, dramaturgja, mely műfajokban mind otthonosan és felszabadultan mozgott, hatalmas tudásbázissal a háttérben. Írásaiban gyakran alkalmazott szimbolikus nyelvezetet, hogy az olvasót mélyebb önismeretre és transzcendens tapasztalatokra ösztönözze.

Pályafutása során számos követőt és tisztelőt szerzett nemcsak Magyarországon, hanem külföldön is. Szepes Mária munkássága a mai napig élő és aktuális, művei a spirituális keresők alapolvasmányai közé tartoznak. Életműve több mint 80 önálló kötetet ölel fel, munkássága nemzetközileg is elismert: művei angol, német, szerb, szlovák, portugál, spanyol, olasz és román nyelven is megjelentek.

Ahogy ő maga fogalmazott: „A lélek örök vándor, aki minden tapasztalattal egyre közelebb jut valódi önmagához.” Szepes Mária életműve ma is élő inspiráció mindazok számára, akik a szellemi út keresői.

Szellemi munkásságának, emlékének ápolásával a Szepes Mária Alapítványt bízta meg.

SZEPES MÁRIA ALAPÍTVÁNY –

Egy örökség, amely tovább él

A Szepes Mária Alapítvány 1996 óta jegyzett nonprofit szervezet, valódi kibontakozását azonban 2007-ben kezdte meg – teljesítve ezzel az írónő akaratát. A tudás lángját közvetlen tanítványaira bízta.

Küldetésünk nem kevesebb, mint az örökség életben tartása, méltó gondozása.

Az Alapítvány fő tevékenységei:

szellemi hagyaték ápolása, kéziratok, hangfelvételek, fotódokumentumok digitális archiválása, irodalmi és kulturális közvetítés, ismeretterjesztés, képességfejlesztő programok gyerekeknek és felnőtteknek egyaránt, az ökológiai tudatosság és az egészségtudatos életmód terjesztése.

Munkánkat támogatja többek között: Szintézis Szabadegyetem, Petőfi Irodalmi Múzeum, Csillagpor Olvasókör és hivatásuk iránt elkötelezett, kiváló munkatársak.

Köszönjük, hogy velünk együtt őrzi ezt az örökséget!

Kérjük, adományával vagy adója 1%-ával támogassa munkánkat.

Székhely: 1026 Budapest, Júlia utca 13.

www.szepesmariaalapitvany.hu

info@szepesmariaalapitvany.hu

facebook.com/szepesmaria

Adószám: 18126934-1-41

Számlaszám (K&H Bank): 10403181-00015795-00000003

Szepes Mária korszakos jelentőségű regénye, A Vörös Oroszlán egy különleges utazásra hívja olvasóit, a halhatatlanság keresésével a tudat határain túlra. Az elbeszélés az alkímia, a reinkarnáció és a belső átalakulás mélységeit tárja fel, miközben az olvasót is önismeretre és gondolkodásra készteti. Kétségtelen, hogy az alkímiáról, reinkarnációról és halhatatlanságról írt, nagy történelmi felkészültséggel megalkotott regény szinte egyedülálló a transzcendens irodalomban.