IMPRESSZUM

John Scalzi: The End of All Things

Copyright © John Scalzi 2015

Hungarian translation © Pék Zoltán, Farkas István, 2015

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Scalzi: The End of All Things

Tor, an imprint of Pan Macmillan, London, 2015

Fordította: Pék Zoltán, Farkas István

ISBN: 978-963-419-005-9 (epub)

ISBN: 978-963-419-016-5 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Dr. Sz. Molnár Szilvia

Korrektor: Czene István

Műfaj: science fiction

AZ ELME ÉLETE

Korán eltávozott John Anderson barátomnak

és minden barátjának.

Hadd szóljon a zene!

ELSŐ RÉSZ

Szóval, most el kellene mesélnem nektek, hogyan lett belőlem egy agy egy dobozban.

Hoppá. Ez egy kicsit sötét kezdés, nem igaz?

De. És az igazat megvallva, szigorúan a technikai részleteket nézve fogalmam sincs, hogyan csinálták. Ez nem olyan, hogy egy nap felébred az agyad a tested nélkül, és eléd tolnak egy ismeretterjesztő videót, arra az esetre, ha netán kíváncsi lennél. Ennél a pontnál vágtuk el az összes eret és a lefutó idegpályákat, mondaná a narrátor. Így távolítottuk el a koponyát és a gerincoszlopot, és így pakoltuk tele az agyad ügyes kis szenzorokkal, melyek a gondolataidat követik. Figyelj jól, mert a végén ki kell töltened majd egy tesztet is.

Jézusom, tök béna vagyok ehhez.

Nem vagyok jó író, sem pedig szónok. Nem tudok jól történeteket mesélni. Egyszerű csillaghajó-pilóta vagyok, úgyhogy mondom, ahogy tudom. A Gyarmati Szövetség kért fel arra, hogy meséljem el, mi történt velem, mert úgy gondolják, hasznos lesz nekik az információ. Legyen, megcsinálom, boldogan segítek. De ez nem lesz olyan… tudjátok, frankón irodalmi. Biztosan bele fogok keveredni a történetbe, aztán ugrálni fogok ide-oda, végül megint elkeveredem. Sokat fogok közben agyalni is.

És, izé, nem csak metaforikus értelemben. Másom sem maradt, csak az agyam. És biztos vagyok abban, hogy a testem egy hulladékégetőben vagy valami hasonlóban végezte.

Vágjátok, mire gondolok?

Valakinek meg kell majd szerkesztenie, ha azt akarják, hogy legyen valami értelme egyáltalán. Szóval, te szegény névtelen szerkesztője a Gyarmati Szövetségnek: köszöntelek, és az elnézésedet kérem. Becsszóra nem akarom megnehezíteni az életed. Csak nem tudom, mit is akarnak pontosan, és hogy én azt most hogyan meséljem el.

Csak mondj el mindent, ezt szajkózták. Rögzíts mindent. Ne aggódj, majd mi rendbe szedjük. Azt hiszem, innentől te jössz, kedves névtelen szerkesztő. Jó szerkesztést!

Ha pedig te most ezt olvasod, akkor biztos vagyok abban, hogy a szerkesztő remek munkát végzett.

Hol is kezdjem a kurva történetet? Szerintem le se szarjátok, hogy milyen gyerekkorom volt: tök átlagos, eseménytelen, boldog, normális szülőkkel és haverokkal. Az iskoláséveim hasonlóan jelentéktelenek voltak, a szokásos alkalmankénti ostobaság- vagy hormonvezérelte kilengésekkel, időnként meg szétpuskázott vizsgákkal. Tényleg, ki akarna erről ennél is többet hallani? Még engem sem érdekel, pedig az én életem volt.

Azt hiszem, az állásinterjúval fogom kezdeni.

Ja, az pont jó lesz kiindulópontnak. Az állásinterjú, melynek révén megkaptam azt a munkát, amely fejnélküli csodát csinált belőlem.

Így visszanézve azt kívánom, bárcsak ne kaptam volna meg a melót!

És talán be kéne végre mutatkoznom. Csak a rend kedvéért.

Rafe vagyok. Rafe Daquin.

Rafe Daquin vagyok, egy agy egy dobozban.

Szevasztok!

* * *

Az egyetlen dolog, ami az állásinterjúhoz segítetett, az egyik egyetemi haverom, Hart Schmidt közbenjárása volt. Hart a Gyarmati Szövetség diplomatája (ami szerintem tökéletes szinonimája a hálátlan munkának), és mostanában töltött némi időt parkolópályán itt, a Főnix Állomáson. Az egyik bárban összefutott és jót beszélgetett a Chandler műveleti tisztjével. A Chandler egy kereskedelmi hajó, sima Főnix–Huckleberry–Erie köröket nyomott. Nem az a kifejezetten megbecsült pálya, de a meló az meló. Nem lehet minden munka „álommeló”.

Szóval, azon a beszélgetésen a műveleti tiszt arról panaszkodott, hogy amikor a Chandler befutott a Főnix Állomásra, egy rakás zsaru fogadta. Mint az kiderült, a Chandler egyik pilótájának volt egy kis privát biznisze odalent, a Főnix bolygó felszínén, a részleteire csak homályosan emlékszem, de volt benne zsarolás, megfélemlítés, vesztegetés és bigámia, bár az utóbbiból talán nem olyan sok, mint az előzőkből. A lényeg, hogy a Chandleren pilótahiány támadt, és kellett nekik egy ember, méghozzá sürgősen.

Ami nekem jól jött, lévén pilóta voltam, és éppen munkára volt szükségem. Szintén sürgősen.

– A pályázata szerint maga szoftverfejlesztő volt, mielőtt pilóta lett volna – mondta a műveleti tiszt, aki a szakmai önéletrajzomat böngészte. Egy hamburgeresnél üldögéltünk a Főnix Állomáson. Egyből fölhúztam a seggem a bolygófelszínről, mihelyst Hart leadta a drótot a melóról. Az itteni hamburgerek messze földön híresek voltak, de nem a gasztronómiai élményekért jöttem. A műveleti tisztet Lee Hannak hívták, és nagyon úgy festett, mint akit már nem hat meg semmi. Az volt az érzésem, hogy ha nem vallok olyasmiről, hogy szeretetre méltó kiscicákat öltem meg egy óvodányi gyerek szeme láttára, akkor enyém a meló.

– Programtervező matematikusnak tanultam az egyetemen – feleltem. – Abból diplomáztam, és utána szoftvereket fejlesztettem pár évig. Az Eyre Systemsnek dolgoztam leginkább csillaghajó-navigációs és üzemeltetés-támogató rendszereken. Talán maguknál a Chandleren is akad ez-az az installációinkból.

– Akad – bólintott rá Han.

– Akkor tudok nyújtani némi technikai támogatást is – vigyorogtam. Viccnek szántam. De nem voltam meggyőződve arról, hogy Han vette a poénomat.

– Nem túl tipikus, hogy valaki szoftverfejlesztőből pilóta lesz – tette szóvá.

– A szoftverfejlesztés keltette fel az érdeklődésemet a repülés iránt – feleltem. – Az a fajta fejlesztő voltam, akinek van némi szociális érzékenysége, aztán egyszer csak a Főnix Állomásra hozott a munkám, ahol űrjárműveken dolgoztam, hogy az egyes hajókra optimalizáljam a szoftvereinket. Így aztán csomó időt töltöttem hajókon, dumáltam a legénységgel, és hallgattam a sztorikat, hogy merrefelé jártak a világegyetemben. Ha elég sokáig csinálja az ember, átértékelődnek a dolgok, a kód gyártásával az íróasztal mellett eltöltött idő attól kezdve az élet pazarlásának kezd látszani. Látni akartam, hogy mi van odakint. Így aztán megcsíptem egy tanulópilóta melót. Ez hét éve volt.

– Nem az a kifejezett előrelépés, ha a fizetését nézzük – állapította meg Han.

Erre megvontam a vállam. Úgy tippeltem, ez a vállvonás leginkább akként fog átmenni, hogy „Hé, vannak az életben fontosabb dolgok is, mint a pénz”, és nem úgy, hogy „Hé, még a szüleimmel élek, akik kezdik ezt rossz néven venni”. Mondjuk, mind a két üzenet igaz volt rám. Egy csomó dolog lehet fontosabb a pénznél, főleg, ha nincs választási lehetőséged.

Persze nem akarom a szüleimet rossz színben feltüntetni. Pusztán rámutattak, hogy az egy dolog, hogy támogatnak, ameddig előrejutok, és más dolog egy harminckét éves diplomást eltartani, miközben két meló között otthon aszalja a seggét. Éhezni nem hagynak, de sok komfortot ne várjak.

Ami rendben is volt. Nem azért nem dolgoztam, mert lusta lettem volna.

– Ezek szerint maga munka nélkül volt az elmúlt kilenc hónapban – állapította meg a tiszt.

– Két megbízatás között, egészen pontosan, igen.

– Meg tudná ezt magyarázni?

Hát, ezt nem lehet elsumákolni.

– Kiközösítettek.

– Pontosan kicsoda?

– A Lastan Falls kapitánya, Werner Ostrander.

Mintha egy halvány mosoly suhant volna át Han arcán, amikor kiböktem.

– Folytassa.

– Nincs sok mesélnivaló rajta. Másodpilóta voltam a Bajkálon, és úgy festett, hogy az első pilóta még jó sokáig állományban lesz. Ezért aztán, amikor hallottam, hogy előrelépési lehetőség van a Lastanon, mentem, és elvállaltam. Azt persze nem tudtam, hogy miért szolgált összesen hat első pilóta az előző két évben aLastanon, és mire megtudtam, addigra már késő volt. A végén megszegtem a szerződésemet.

– Az jó sok pénzbe kerülhetett.

– Higgye el, minden lóvét megért. Meg aztán, amikor leléptem a hajóról, a gazdaságisnak elárultam az anyám nevét. Anyám munkajogász. A pertársaság, amit Ostrander ellen összehozott, hogy is mondjam csak, nagyon hatásosnak bizonyult.

Ennél a mondatnál Han minden kétséget kizárólag elmosolyodott. Folytattam.

– Ez viszont azzal is járt, hogy Ostrander mostanra már leadta a drótot rólam, nagyjából mindenkinek, akiknél pilótaállásért folyamodhatok. És senki sem szereti a bajkeverőket.

– Valóban, senki sem – értett egyet Han, és magamban felnyögtem, mert úgy éreztem, most sikerült elkúrni a lehetőséget. – Viszont történetesen én is szolgáltam egy évet a Lastan Fallson, még a pályafutásom elején.

Csak pislogtam.

– Tényleg?

– Bizony. Mondjuk úgy, át tudom érezni, hogy miért akarta megszegni a szerződését. És valamikor be kell avatnia annak a pernek a részleteibe.

Vigyorogtam.

– Úgy lesz, uram.

– Hadd mondjam meg nyíltan, Mr. Daquin, ez a megbízatás visszalépés lesz magának. Harmadpilóta lesz egy faék egyszerűségű kereskedelmi útvonalon. Ide jövünk, aztán a Huckleberryre megyünk, onnan az Erie-re, aztán kezdjük elölről. Nem túl izgalmas, és akárcsak a Bajkálon, itt nincs sok esély az előléptetésre.

– Hadd legyek hasonlóan nyílt magával, uram. Az elmúlt kilenc hónapot egy gravitációs kút fenekén töltöttem. Maga pontosan olyan jól tudja, mint én, hogyha túl sok időt töltök odalent, akkor örökre ott ragadok. Magának sürgősen kell egy pilóta, hogy ne veszítsen időt és pénzt a szállítmány késlekedése miatt. Világos. Nekem meg le kell lépnem a bolygóról, hogy esélyem legyen egy első pilóta pozícióját megpályázni anélkül, hogy Ostrander beleköpne a levesembe. Úgy látom, mind a kettőnk be van szorítva bizonyos szempontból, viszont mind a ketten tudunk a másiknak segíteni.

– Biztosra akartam menni, hogy mindenki reális elvárásokkal látja a helyzetet – magyarázta Han.

– Nincsenek illúzióim, uram – biztosítottam.

– Remek. Ez esetben egy napot tudok adni arra, hogy lezárja a folyamatban lévő ügyeit.

Lenyúltam és megütögettem a tengerészzsákomat a lábamnál.

– Minden ügyem le van zárva. Egyetlen dolgom van csak, hogy meghívjam Hart cimborámat egy italra, amiért ezt a megbeszélést összehozta nekem.

– Ha elég gyorsan el tudja intézni, indul egy sikló a Chandlerre pár órán belül, a harminchatos kaputól.

– Rajta leszek, uram – biztosítottam.

– Rendben – mondta Han, majd felállt, és kinyújtotta a kezét. – Isten hozta a Chandleren, pilóta.

Megráztam a kezét.

– Köszönöm, uram. Örömmel lépek a fedélzetre.

* * *

Hartot egy félórával később találtam meg, egy fogadáson volt a Főnix Állomás túloldalán. A fogadást a főnöke, Abumwe nagykövet tiszteletére adták.

– Most kapta meg a Kiemelkedő Szolgálatért járó érdemérmet – mondta Hart. Már a második pohár felpiszkált puncsnál járt, és mivel soha nem bírta jól a piát, kezdett kissé becsípni. Ráadásul a hivatalos diplomata formaruháját viselte, amitől úgy nézett ki, mint egy portás. De ki a fene vagyok én, hogy szóvá tegyem, amikor az elmúlt év jó részét melegítőgatyában töltöttem?

– És mi volt az a kiemelkedő szolgálat, amit tett? – érdeklődtem.

– Hát például megmentette a komplett csapatának az életét, amikor a Föld Állomást megtámadták. Hallottál a Föld Állomásról?

Bólintottam. A Gyarmati Szövetség ügyesen titkolta el a rossz híreket a gyarmatok civil lakossága elől, de bizonyos híreket egyszerűen nem lehetett a szőnyeg alá söpörni. Ilyen volt az is, hogy a Föld egyetlen űrállomását ismeretlen terroristák elpusztították, rajta sok ezer emberrel, köztük a Föld diplomáciai testületeinek krémjével, és hogy a Föld a Gyarmati Szövetséget vádolta a támadással, aminek következtében a diplomáciai és a gazdasági kapcsolataink megszakadtak.

Ja, ezt azért elég necces lett volna elsumákolni.

A Gyarmati Szövetség hivatalos változata csak annyit közölt, hogy a támadást terroristák hajtották végre, a többit a régi hajóscimboráim és a Harthoz hasonló haverjaim mesélték el. Ha egy gravitációs kút alján töltöd az életed, akkor van rá esély, hogy csak a hivatalos változat jusson el hozzád. Ellenben azok a népekkel, akik a csillagok között járnak, mert ők sokkal többet hallanak út közben. Nehéz meggyőzni a hivatalos változat kizárólagosságáról azokat, akik maguk is látnak dolgokat.

– Azért voltak olyanok is, akik maguktól pattantak meg – tette hozzá Harry Wilson, Hart egyik barátja, akit itt az ideje bemutatnom. Wilson a Gyarmati Véderő katonája volt, zöld bőre rögtön elárulta. Zöld bőre meg a tény, hogy annyinak látszott, mint a legénykorú öcsém, közben meg könnyen lehet, hogy elmúlt már százhúsz éves is. Vannak előnyei annak, ha genetikusan feljavított, nem tisztán emberi testben létezel, feltéve persze, ha nem zavar, hogy olyan a színed, mint az avokádókrémé. – Itt van például a maga Hart barátja. Beküzdötte magát egy mentőkapszulába, úgy pattant meg a Föld Állomásról, miközben az konkrétan fölrobbant körülötte.

– Túlzol egy picit – szerénykedett Hart.

– Nem, nem. Egészen komolyan körülötted robbant föl.

Hart tiltakozva integetett, és visszanézett rám.

– Harry kicsit drámaibban festette le, mint ahogy az valójában történt.

– Nekem elég drámainak tűnt – ismertem be.

– Űrállomás, ami körülötte robban fel – ismételte magát Wilson, kihangsúlyozva a mondat második felét.

– Különben is, a Föld felé vezető út nagyobbik felében eszméletlen voltam – tette hozzá Hart. – Szerintem ezzel jobban jártam.

Abumwe nagykövet felé néztem, akit azonnal felismertem a képekről, és aki a csarnok túlsó végében fogadta a sorban állók gratulációit.

– Milyen volt az ünnepség? – kérdeztem.

– Fájdalmas – vágta rá Wilson.

– Teljesen rendben volt – felelte Hart.

– Fájdalmas – ismételte meg Wilson. – Az a tag, aki a kitüntetést átadta…

– Tyson Ocampo, a külügyminiszter helyettese – szúrta közbe Hart.

– …egy felfújt hólyag – fejezte be a mondatát Wilson. – Sok figurával találkoztam már a diplomáciai testületnél, akik szerelmesek voltak a saját hangjukba, de ez a fickó túltett mindegyiken. Ennek meg a hangjának külön-külön szoba kell.

– Annyira nem volt súlyos – ellenkezett Hart.

– Te is láttad Abumwe arcát, miközben a csávó beszélt – mondta Wilson Hartnak.

– Ocampo a neve – felelte Hart, akit jól láthatóan kiakadt attól, hogy a külügyminiszter helyettesét szimplán „csávónak” nevezték. – És ő a minisztérium második embere. A nagykövetnek meg semmi nem volt az arcán.

– Dehogynem. Egészen pontosan a „befoghatnád végre a pofád” nézését viselte – magyarázta Wilson nekem. – Hidd el nekem, elégszer láttam.

Hartra néztem, aki helyeslően bólintott.

– Az igaz, Harry többször látta a nagykövet „fogd be” arcát, mint a legtöbbünk.

– Ördögöt a falra – dörmögte Wilson, és biccentett egy aprót a fejével. – Nézzétek csak, ki jön ide.

Arrafelé néztem, és láttam, hogy egy középkorú férfi tart az irányunkba, a Gyarmati Szövetség díszes diplomáciai formaruhájában, nyomában egy fiatal nővel.

– A felfújt hólyag? – kérdeztem.

– Ocampo miniszterhelyettes – hangsúlyozta ki Hart.

– Egykutya – kommentálta Wilson.

– Uraim! – köszöntött bennünket Ocampo, amikor odaért.

– Üdvözöljük, Ocampo miniszterhelyettes úr – fogadta a köszöntést Wilson, és láttam, ahogy Hart kiengedi a levegőt. – Mit tehetünk önért, uram?

– Nos, mivel köztem és a puncsos tál között állnak, megkínálhatnának egy pohárkával.

– Majd én – buzgólkodott Hart, és kis híján elejtette a saját poharát a nagy igyekezetben.

– Köszönöm – válaszolta Ocampo. – Schmidt, ugye? Abumwe munkacsoportjából. – Utána Wilsonhoz fordult. – És ön?

– Harry Wilson hadnagy.

– Ó, valóban? – Ocampo kifejezetten álmélkodni látszott. – Maga volt az, aki megmentette az Egyesült Államok külügyminiszterének lányát, amikor a Föld Állomás megsemmisült.

– Danielle Lowen kisasszonyt. Igen. Ő is főállású diplomata, az édesapjától függetlenül, természetesen.

– Természetesen – bólogatott Ocampo. – De a tény, hogy ő mégiscsak Lowen miniszter lánya, nem szolgál senki hátrányára. Ez az egyik oka annak, hogy az Egyesült Államok még szóba áll velünk, gyakorlatilag egyedüli nemzetként a Földről.

– Örömömre szolgál, hogy hasznomat látták, uram – mondta Wilson. Hart átadta a puncsos poharat a miniszterhelyettesnek.

– Köszönöm – vette át a poharát Ocampo, és újra Wilson felé fordult. – Úgy hallottam, ejtőernyős ugrással jutott le a Föld Állomásról a Földre Miss Lowennel.

– Így igaz, uram.

– Nem akármilyen élmény lehetett.

– Leginkább arra emlékszem, hogy nagyon igyekeztem elkerülni a nagy puffanást a végén.

– Minden bizonnyal – helyeselt Ocampo, és felém fordult. Szemügyre vette a diplomatákétól tökéletesen különböző ruházatomat, a lábam mellé lerakott tengerészzsákot, és szemmel láthatóan arra várt, hogy bemutatkozzam.

– Rafe Daquin. Csak beugrottam a fogadásra, uram.

– Mr. Daquin az egyik barátom, aki éppen az állomáson tartózkodik – magyarázkodott Hart. – Pilóta egy kereskedelmi hajón.

– Ó! – lepődött meg Ocampo. – És melyiken?

– A Chandleren, uram.

– Ez igazán érdekes – állapította meg Ocampo. – Én is váltottam egy jegyet a Chandlerre.

– Valóban? – érdeklődtem meglepődve.

– Igen. Már évek óta nem voltam szabadságon, és úgy döntöttem, hogy most egy hónapig a Connecticut-hegységben fogok túrázni a Huckleberryn. Ha nem tévedek a Huckleberry a Chandler következő célállomása.

– Azt gondoltam volna, egyszerűbb minisztériumi hajóval menni.

Ocampo mosolygott.

– Attól tartok nem lenne túl elegáns dolog egy külügyminisztériumi hajót magáncélokra használni. Úgy tájékoztattak, hogy a Chandler szokott kiadni kajütöket utasok számára. Bájos kolléganőmmel, Verával – biccentett fejével az asszisztense felé – kibéreltük őket. Amúgy milyenek?

– A kajütök? – kérdeztem. Ocampo bólintott. – Attól tartok, nem tudom.

– Rafe barátom csak egy órája csatlakozott a legénységhez – magyarázkodott Hart. – Még nem járt a hajón. Ha jól tudom, az egy óra múlva induló siklóval megy át.

– Az ugyanaz a sikló, amivel ön is megy, uram – szólt közbe Vera.

– Ezek szerint közösen fogjuk megismerni a hajót – mondta nekem Ocampo.

– Valószínűleg igen – feleltem. – Ha szeretnék, nagyon szívesen elkísérem önket ahhoz a kapuhoz, ahonnan a sikló indul. Amint útra készek.

– Köszönöm, és boldogan elfogadjuk a segítségét. Vera majd keresni fogja önt, ha indulhatunk. Addig is, uraim – biccentett, és kezében a puncsos poharával, nyomában az asszisztensével visszatért a társaságba.

– Nagyon diplomatikus – állapította meg Wilson, miután a miniszterhelyettes hallótávolságon kívül ért.

– Maga tényleg kiugrott egy felrobbanó űrállomásból? – kérdeztem tőle témát váltva.

– Amikor kiugrottam, még éppen nem volt felrobbanva – pontosított Wilson.

– Te meg pont időben értél el egy mentőkapszulát – mondtam Hartnak. – Tisztán látszik, hogy rossz sorba álltam be, amikor az űrutazás izgalmait osztogatták.

– Higgye el nekem – vigasztalt Wilson –, nem akar maga annyi izgalmat.

* * *

A Chandler pont, ahogyan hirdették, egyáltalában nem volt izgalmas.

De nem is ez volt célja. Ahogy már említettem, hogy Chandler hárommegállós köröket futott. Ez azt jelenti, hogy volt három rendszer, amely pont azt szerette volna importálni, amit az előző rendszer termelt és exportált. Vegyük például a Huckleberryt, ezt az elsősorban mezőgazdasági tevékenységgel foglalkozó gyarmatot: a szárazföldjeinek jelentős része esik a mérsékelt égövbe, ami roppant megfelelő az emberi haszonnövényeknek. Ezért aztán tőlük búzát, kukoricát, gaalbogyót meg más növényeket viszünk az Erie-re. Az Erie lakói nagyon szép lóvét perkálnak a huckleberry-i terményekért, fogalmam sincs miért. Szerintem azt hiszik, hogy egészségesebbek, vagy mi. Akárhogy is, ők vevők rá, mi meg szállítunk nekik. Cserébe aztán csurig rakjuk a hajót mindenféle ritkaföldfémmel, aminek meg az Erie van bővében.

A fémrakományt elvisszük a Főnixre, amely a Gyarmati Szövetség csúcstechnológiai fellegvára, legalábbis ami a gyártókapacitást illeti. Innen pedig mindenféle kifinomult szerkezetet szállítunk a Huckleberryre, az orvosi szkennerektől a kommunikátorokig, melyeket sokkal olcsóbban lehet nagy tételben, gyárakban előállítani, mintha otthon akarnád kinyomtatni. Márpedig Huckleberry termelőkapacitása a finommechanikában, mondjuk úgy, elhanyagolható. Mosás, öblítés, kezdheted elölről. Ameddig a megfelelő sorrendben járjuk ezt a kört, dől a pénz.

Cserébe mentes bármiféle izgalomtól, akárhogy is próbálod az „izgalom” szót meghatározni. Ez három konszolidált és jól védett gyarmat. A legfiatalabb Huckleberry is már vagy százéves, a Főnix meg a legöregebb és a legkifinomultabb védelemi rendszerrel rendelkező bolygó a Gyarmati Szövetség összes világa közül. Az új világokat nem úgy fedezzük fel, hogy kereskedünk velük. Kicsi az esélye, hogy kalózokba vagy más rossz szándékú népekbe futnánk. Nem találkozol különös új idegenekkel, sőt idegenekkel egyáltalán. Amit szállítasz, az kaja, ércek meg kütyük. Nem az a kimondott űrbéli romantika, hanem egy jól kitaposott, ezerszer bejárt ösvény az űrben.

De ez kurvára nem érdekelt. Láttam én már az űrt, és izgalomban is volt részem, amikor a Bajkálon voltunk, és négy napon át üldöztek bennünket a kalózok, hogy a végén ki kellett dobnunk a rakományt. Ilyenkor a kalózok nem üldöznek tovább, mert nincs már nálad semmi, ami érdekelné őket. Általában. Néha persze, amikor kidobod a rakományt, és ezen fölhúzzák magukat, megpróbálnak rakétát felküldeni a hajtóművedbe, csak hogy kifejezzék rosszallásukat.

Szóval, ja. Ahogyan Wilson hadnagy mondta, az izgalmakat néha túlértékelik.

De mindegy is, ebben a pillanatban nem vágytam izgalmakra, csak egy normális melóra.

Ha ez azzal jár, hogy szépen pásztorolom a Chandler navigációs rendszereit, miközben feldolgozzák azokat a pályaadatokat, amelyeket már ezerszer feldolgoztak, hát legyen. Ezzel együtt tudok élni. És a buli végén kivergődöm végre a szakmai karanténból. Amivel kifejezetten szerettem volna együtt élni.

A Chandler maga egy teljesen átlagos teherszállító volt, egészen pontosan a Gyarmati Véderő egy leselejtezett fregattja, amelyet teherszállításra és kereskedelmi fuvarokra alakítottak át. Voltak persze eredetileg is teherhajóknak szánt teherhajók, csakhogy azok nagyok és drágák voltak, és általában nagyobb szállítmányozó cégek számára építették őket. A Chandler az egyetlen hajója volt a befektetők kis csoportjának. A leselejtezett fregattot, amely később a Chandler lett, egy árverésen vették.

Amikor az állásinterjú előtt utánanéztem a hajónak (mindig ellenőrizzétek leendő munkahelyeteket, én ezt sajnos elmulasztottam a Lastan Falls esetében, és jól rá is fizettem), láttam a fregatt képeit az árverésről, amikor „kell vagy sem” alapon piacra dobták. Hát, mit mondjak, a katonai pályafutása során rendesen lezúzták. De tisztességesen felújították, és majdnem két évtizede futja a köreit komoly gond nélkül. Ahogy néztem, nem fogok belőle véletlenül kipottyanni egy lyukon.

A siklón Ocampo miniszterhelyettessel és az asszisztensével utaztam (akinek ezúttal a családnevét is sikerült megtudnom: Briggs, de ezt nem a miniszterhelyettes mondta el, hanem az utaslistából derült ki), a hajóra érve pedig elbúcsúztam tőlük. Utána jelentkeztem Hannál, a közvetlen főnökömnél, aztán Clarine Bolduc első pilótánál, majd pedig Seidel szállásmesternél, aki kijelölte a kabinomat.

– Szerencsés vagy – mondta a nő. – Egyedül alhatsz, legalábbis amíg le nem szállunk az Erie-n. Ott új embereket veszünk fel, és kapsz két szobatársat. Élvezd ki a nyugalmat, amíg lehet.

A kajütömbe mentem, amely akkora volt, mint egy takarítószeres szekrény. Elvileg elfért benne három felnőtt ember, gyakorlatilag azonban nem lehetett becsukni az ajtót, mert akkor perceken belül elfogy az összes oxigén. De legalább kiválaszthattam magamnak a priccsemet, és meg is tettem.

Az esti étkezésnél Bolduc bemutatott a tiszteknek és a részlegvezetőknek.

– Ugye, te nem csinálsz semmi szélhámosságot a szabadidődben? – kérdezte Chieko Tellez, a rakodófőnök segédje, mikor leültem az asztalhoz a tálcámmal.

– Rendesen utánanéztem a hátterének – szólt közbe Han. – Tiszta a srác.

– Csak vicceltem – nyugtatta meg a műveleti tisztet Tellez, aztán visszafordult hozzám. – Biztosan hallottál a tagról, akinek a helyére felvettünk, igaz?

– Csak egy keveset.

– Gyalázat, én mondom. Helyes fickó volt.

– Már amennyiben el tudunk tekinteni a zsarolástól, a vesztegetéstől és a bigámiától – tette hozzá Bolduc.

– Velem egyiket sem tette, és ez az, ami nekem számít – közölte Tellez, és rám vigyorgott.

– Nem tudnám eldönteni, hogy most viccel-e, vagy sem – ismertem be.

– Chieko folyton viccel – világosított fel Bolduc. – Most már te is tudod.

– Vagyunk itt páran, akibe szorult egy kis humor – vágott vissza Bolducnak Tellez.

– A viccelődés nem azonos a humorral.

– Pfff – zárta le a vitát Tellez. Nem úgy nézett ki, mint akit nagyon összetört volna az utolsó megjegyzés. Ahogy néztem, a nő és az első pilóta rendszeresen évődtek, ami annyira nem rossz dolog. Ahol a tisztek jól kijönnek egymással, az egy boldog hajó.

Tellez újra felém fordult.

– Úgy hallottam, te is azzal a siklóval jöttél, amivel az a külügyes főfütyi, igaz?

– Ez így van.

– És mondták, hogy miért jönnek a hajóra?

– Ocampo miniszterhelyettes a Huckleberryn akarja eltölteni a szabadságát. Mi arra megyünk, ezért ő és az asszisztense kibéreltek pár utaskajütöt.

– Én a helyében simán elvittem volna egy minisztériumi hajót – szólt közbe Bolduc.

– Azt mondta erre, hogy az nem mutatott volna valami jól a sajtóban.

– Mert biztosan ezért aggódott – kételkedett az első pilóta.

– Seidel szerint Ocampo azt mondta, hogy feltűnés nélkül akar utazni, és nem akarja, hogy a pozíciója miatt túl nagy legyen a felhajtás – szólt bele a beszélgetésbe Han.

– És ezt te elhiszed? – kérdezte Bolduc. Han megvonta a vállát. A pilóta hozzám fordult. – Te beszélgettél már vele, ugye?

– Ja.

– És szerinted ez hihetőnek hangzik?

Beugrott Wilson megjegyzése, amely szerint Ocampo szerelmes a saját hangjába, és eszembe jutott az út a siklón, amikor az udvarias csevegés után Ocampo nekiállt feljegyzéseket diktálni Vera Briggsnek.

– Nem úgy néz ki, mint aki szereti kerülni a feltűnést – ismertem be.

– Vagy csak dugja az asszisztensét, és nem akarja, hogy ez keltsen feltűnést – vélekedett Tellez.

– Á, azt nem hinném – mondtam.

– Ugyan miért? – kérdezte Tellez.

Megvontam a vállam.

– Valahogy nem éreztem közöttük a vibrálást.

– Na és mit mondanak neked a megérzéseid úgy általában, Daquin?

– Hogy minden rendben van.

– És mik a megérzéseid velem kapcsolatban? – kérdezte Tellez.

– Hogy elég csípős a humorod.

– A srác megérzései tökéletesen működnek – jelentette ki Bolduc. Tellez egy szúrós pillantást vetett az első pilótára, de az nem zavartatta magát. – Miért akarja bárki is a Huckleberryn tölteni a szabadságát? – váltott témát. – Voltunk már ott. Egy csomószor. Nincs ott semmi, ami miatt érdemes lenne ott töltened a szabadságod.

– Nekem azt mondta, hogy szeretne túrázni a Connecticut-hegységben. Jelentsen ez bármit is.

– Remélem, pakolt magának télikabátot! – mondta a műveleti tiszt. – A Connecticut-hegység a sarki égövben fekszik, és a Huckleberry északi féltekéjén most éppen tél van.

– Van egy csomó bőröndje. Az asszisztense, Vera panaszkodott is, hogy háromszor annyi ruhát hozott, mint amennyit kellene. Csak van azokban a bőröndökben egy-két meleg holmi.

– Reméljük. Különben nagyon szomorú szabadság elé néz.

De mint kiderült, szabadságról szó sem volt.

* * *

Amikor felnéztem az ülésemből, Thao kapitány és Lee Han nézett vissza rám. A kapitány szemmel láthatóan dühös volt, nekem meg az első gondolatom az volt, hogy Bassza meg, azt se tudom, mit kúrtam el.

A második pedig a meglepetés, hogy miért látom a kapitányasszonyt egyáltalán. Harmadik pilóta voltam, ami azt jelentette, hogy olyan váltásokban dolgoztam, amikor a kapitány általában nem tartózkodott a parancsnoki hídon, vagy aludt, vagy más bokros teendőit intézte. Abban a három váltásban, amikor én ültem a pilótaülésben és én vezettem a hajót, Han műveleti tiszt ült a parancsnok helyén, és piszokul nem csináltunk semmit. A pályánkat a Főnix Állomástól az ugráspontig még az Állomás adta meg, nekem csak arra kellett ügyelnem, hogy ne sodródjunk le erről a pályáról ezért vagy azért.

De nem tettük. Akár végig is szundikálhattam volna a váltásaimat.

Tizenkét órányira voltunk az ugrásponttól. A tervek szerint az ugrásnál a kapitányasszony ül majd a parancsnoki ülésben, Bolduc irányítja a hajót Schreiber másodpilóta segítségével, én meg szerencsés esetben a priccsemen horpasztok. Az, hogy a kapitány ebben a szokatlan órában felbukkant a hídon, egyet jelentett: balhé van. Az, hogy az ülésem mellett álltak, arról árulkodott, hogy a balhénak köze van hozzám. Hogy a balhé mi lehetett, arról fogalmam sem volt. Mint azt mondtam, centire ott voltunk, ahol lennünk kellett. Egyszerűen nem volt semmi, amit rosszul csinálhattam volna.

– Igen, asszonyom? – jelentkeztem. Ha nem tudom, merre van az előre, jöhetnek a parancsok.

Thao kapitány egy memóriakártyát nyújtott felém. Bambán szemügyre vettem.

– Ez egy memóriakártya – állapítottam meg.

– Azt én is tudom, hogy micsoda. Azt akarom, hogy segítsen nekem.

– Rendben. Pontosan hogyan?

– Maga dolgozott szoftverfejlesztőként csillaghajó-navigációs rendszereken, ugye? Lee azt mondta, hogy dolgozott ilyen beosztásban.

– Jó pár éve volt már – feleltem Hanra pillantva, akinek az arca nem árult el semmit.

– Szóval tudja, hogyan működnek.

– A legújabb verziók kódjával nem volt dolgom, de ugyanazokat a fejlesztőeszközöket és programnyelveket használják, amiket én is régebben. Nem okoz gondot képbe hozni magam a friss kóddal.

– A navigációs rendszer el tud fogadni titkosított pályaadatokat is, ugye? Meg lehet adni úti célokat anélkül is, hogy konkrétan tudnánk, mik azok.

– Persze. Ez egy szabványos lehetőség. A katonai navigációs rendszerek ezt abban az esetben használják, ha fennáll a veszélye annak, hogy egy hajót vagy egy drónt foglyul ejtenek, és arra jó, hogy az ellenség ne tudja visszafejteni, mi is volt az eredeti úti cél. Kereskedelmi hajókon nem szoktuk használni, mert semmi értelme. Amúgy is le kell adni a röptervet a hatóságnak. Pontosan tudják, hogy ki merre megy.

– Ezen a memóriakártyán egy titkosított célkoordináta van – mondta Thao. – Meg tudná nekem mondani, hogy pontosan hová mutat?

– Nem – vágtam rá. – Titkosítva van. – Aztán leesett, hogy a válaszom a „beképzelt kocka” üzemmódban hangzott el, ezért gyorsan hozzátettem: – Ez azt jelenti, hogy szükség van a titkosító kulcsra is. És az nincs meg.

– A navigációs rendszerben benne van – mutatott rá Thao.

– Ez igaz, de számunkra sajnos nem visszafejthető. Ez a lényege a titkosított navigációs módnak, hogy a számítógép, és kizárólag a számítógép tudja csak, hogy hová megy a hajó.

– Fel tudja törni a kulcs nélkül?

– A titkosítást? – kérdeztem. A kapitány bólintott. – Mennyi időm van rá?

– Mennyi idő van még az ugrásig?

A monitoromra pillantottam.

– Tizenkét óra huszonhárom perc.

– Ennyi ideje van.

– Esélytelen. Ha adna rá egy hónapot, akkor talán fel tudnám törni. Vagy ha megkaphatnám a jelszavait és a biometrikus adatait annak a valakinek, akitől ezt a kártyát kapta. – A kártyára mutattam. – Itt titkosították a Chandleren?

– Nem.

– Akkor azt kell, hogy mondjam, asszonyom, hogy több idő kell a feltöréshez, mint amennyink van rá.

Thao kapitány bosszúsan bólintott, és Hanra nézett.

– Megkérdezhetem, hogy miről van szó, asszonyom?

– Nem – felelte a kapitány, és felém nyújtotta a memóriakártyát. – Töltse be az új célkoordinátákat erről a kártyáról. Szóljon Hannak, ha végzett, és a rendszer nyugtázta az új úti célt.

Elvettem a kártyát.

– Ez kábé másfél perc alatt megvan.

– Csodás. Azért csak szóljon Hannak, ha végzett. – A kapitány minden további megjegyzés nélkül lement a hídról. Hanra néztem. A műveleti tiszt arcán továbbra sem látszott semmi.

* * *

– Mr. Daquin – állapította meg némileg meglepve Ocampo miniszterhelyettes, amikor kinyitotta a kajütje ajtaját, és velem találta szembe magát. – Bevallom, erre nem számítottam. Fáradjon be, kérem! – mondta, azzal félreállt, hogy beengedjen.

Beléptem a kajütjébe, amely kétszer akkora volt, mint a sajátom, azaz kétszer annyi takarítószert lehetett volna belepakolni. A legtöbb helyet Ocampo csomagjai foglalták el. Ahogy Vera Briggs is megjegyezte, Ocampo kicsit túlzásba esett az egy hónapos útra való csomagoláskor. Mondjuk, Ocampóból simán kinéztem, hogy egy divatmajom, és ez a csomagmennyiség a számára közel sem olyan szokatlan, mint nekem.

– Elnézését kérem a zsúfoltságért – mentegetőzött.

– Ez a hely nagyobb, mint az én szállásom.

– Remélem is – jegyezte meg Ocampo, aztán elnevette magát. – Már megbocsásson – tette hozzá utána.

– Nem történt semmi.

– Tiszta szerencse, hogy Vera nincs a körünkben, különben meg se tudnánk moccanni – állapította meg a miniszterhelyettes, és leült egy székre, amely egy igen apró asztalka mellett állt. – Hadd találjam ki, minek köszönhetem a látogatását, Mr. Daquin. Úgy sejtem, hogy egy pár órával ezelőtt a kapitánya új úti célt jelölt ki.

– Lehetséges.

– Valóban lehetséges. És ez az új úti cél titkos. Erős a gyanúm, a személyzet azóta is azon töri a fejét, hogy hol is van ez az új úti cél, miért tartunk oda, és a kapitány miért követ olyan parancsot, amelyet elvileg senki sem adhatott volna neki. Jól látom a helyzetet?

– Nagyjából igen.

– Fogadni mernék, hogy a legénység magát jelölte ki arra a feladatra, hogy kérdezősködjön, mivel már a siklón együtt utaztunk ide a Chandlerre.

– Nem, uram. Abban igaza van, hogy a legénység beszél róla. De nem ők utasítottak, hogy kérdezősködjek. A saját elhatározásomból jöttem.

– Hmm. Ez vagy a kezdeményezőkészség jele, vagy az ostobaságé, Mr. Daquin.

– Így van, uram.

– Talán egy kicsit mindkettőé.

– Ez is lehetséges, uram.

Ocampo felnevetett.

– Az ugye világos, hogy ha nem állt módomban a kapitányának elárulni, hová is megyünk, akkor magának sem fogom elmondani?

– Ez teljesen érthető. Nem azért jöttem, hogy azt kérdezzem, „hová?”, hanem hogy „miért?”.

– Hogy miért?

– Igen. Úgy, mint miért tesz úgy a Gyarmati Szövetség Külügyminisztériumának második embere, hogy szabadságra megy egy kereskedelmi hajóval, ahelyett, hogy a minisztérium flottájából választana magának hajót hivatalos útiránnyal, hogy ott és azzal tárgyaljon, akivel csak akar.

– Hmm – hümmögött Ocampo. – Pedig már azt hittem, milyen ügyesen megoldottam.

– Nem volt rossz az elgondolása, uram. Csak egész másképp néz ki kívülről, mint innen a hajóról.

– Ha maga mondja. Foglaljon helyet, Daquin! – intett Ocampo a priccse felé. Leültem. – Beszélgessünk egy kicsit az elméleti lehetőségekről, rendben?

– Rendben.

– Maga szerint hogy állnak a Gyarmati Szövetség dolgai mostanság?

– Amennyire tudom, már nem egészen felhőtlen a viszonyunk a Földdel.

Ocampo felhorkant.

– Fiam, maga akaratán kívül az év legfinomabb megfogalmazását engedte itt el. Pontosabb lenne azt mondani, hogy a Föld a szíve mélyéből gyűlöli a Gyarmati Szövetséget, gonosznak tartanak bennünket, és szeretnék, ha az utolsó szálig elpusztulnánk. Minket tartanak felelősnek a Föld Állomás elpusztításáért, ami az egyetlen számottevő kijáratuk volt az űrbe. Azt gondolják, mi voltunk.

– De nem mi voltunk.

– Nem, természetesen nem. A támadó hajók zömét viszont a Gyarmati Szövetség flottájából rabolták el korábban. Teherhajók voltak, olyanok, mint ez is. Elrabolták, aztán felfegyverezték őket.

Bólintottam. Ez egyike volt a vadabbaknak a folyamatosan keringő pletykák közül. Állítólag kalózok vagy kalózként viselkedő illetők rohantak le hajókat, de a rakomány helyett maguk a hajók kellettek nekik. A hajókkal később szövetségi és Konklávé célokat támadtak meg, utóbbi egy több száz idegen fajt magában foglaló, hatalmas politikai szervezet.

Azért gondoltam vadnak ezt a pletykát, mert semmi értelmet nem találtam benne. Nem a hajók elrablásában, arról tudtam, hogy igaz. Az űrben mindenki ismer valakit, akinek eltűnt a hajója. De nem találtam túl értelmes ötletnek kereskedelmi hajókat felfegyverezni, és támadásra használni. Számos kézenfekvőbb módja van annak, ha valaki meg akarja támadni akár a Gyarmati Szövetséget, akár a Konklávét.

De Ocampo mondta éppen az imént, hogy a pletykáknak ez a része nem egyszerű kitaláció. Hogy ezek a dolgok konkrétan megtörténnek. Egy okkal több, hogy boldog legyek, amiért sima kereskedelmi árukat fuvarozunk, biztonságos távolságban a Gyarmati Szövetség határainak belső oldalán.

Kivéve, hogy a mostani fuvar már nem látszott annak a bizonyos biztonságos kereskedelmi útnak.

– És mivel a támadó hajók eredetileg a Gyarmati Szövetség kereskedelmi flottájához tartoztak, úgy néz ki, hogy a támadást mi hajtottuk végre – folytatta a fejtegetését Ocampo. – Ezért aztán a Föld szinte összes nemzetével elvesztettük a diplomáciai kapcsolatot. Azokat a kormányokat is csak végtelenül óvatosan közelíthetjük meg, amelyek nem zárkóznak el kategorikusan a párbeszédtől. Eddig világos?

Megint bólintottam.

Ocampo is bólintott.

– Mármost Mr. Daquin, tegye fel magának a kérdést: mit tenne a Gyarmati Szövetség Külügyminisztériumának második embere, ha szeretné úgy szélesebbre nyitni a diplomáciai kapcsolatokat a Földdel, éppen csak egy hajszálnyival, hogy közben nem hívja fel magára a figyelmét mindazoknak, akik szeretnének jókora politikai tűzijátékot csapni az ügy körül, hmm?

– Esetleg úgy tesz, mint aki szabadságra megy, de igazából átirányít egy kereskedelmi hajót egy titkos helyre, ahol nem hivatalosan azzal találkozhat, akivel csak akar – találgattam.

– Ez is egy lehetséges eljárás, igen – értett egyet Ocampo.

– De még ebben az esetben is meg kellene győznie a hajó kapitányát – mutattam rá.

– Ó, a meggyőzésnek számos formája létezik. Például érkezhet egy hivatalos felkérés a Gyarmati Szövetségtől, amelyet a kapitány ugyan visszautasíthat, csakhogy utána a Gyarmati Szövetség utasítaná vissza a kapitány minden dokkolási kérelmét az ellenőrzése alatt álló valamennyi űrállomáson. Ez pedig a Gyarmati Szövetség területén található összes űrállomást jelenti.

– És a visszautasítás oka a kapitány együttműködésének hiánya lenne, gondolom.

– Nos, hivatalosan persze állomásról állomásra, helyzetről helyzetre más lenne az indoklás, de a valóságban mindig a Gyarmati Szövetség helytelenítése öltene testet ezekben az elutasításokban, melyet a kapitány együttműködésre való képtelensége miatt érezne, igen.

– Nem hiszem, hogy a kapitány örömmel venne egy ilyen felkérést.

– Nem, valószínűleg nem – bólintott Ocampo.

– És akkor ott van még a hajó, annak tulajdonosai és a legénység, akiknek nyilvánvalóan lennének veszteségeik az útvonal-változtatásból.

– Egy ilyen esetben, szigorúan elméleti alapon persze, a hajót, a tulajdonosait és a legénységet is a Gyarmati Szövetség kártalanítaná teljes körűen, ideértve az elvesztegetett időből és a felmerült rendkívüli költségekből adódó veszteségeket is.

– Valóban?

– Ó, igen – mondta Ocampo. – És most már azt is tudja, hogy miért fordul ez elő olyan ritkán. Mert pokolian költséges.

– És mindezt elmesélte a kapitánynak is? – kérdeztem.

– Talán igen, talán nem. De még ha el is meséltem, nem hinném, hogy a kapitányt ez boldogabbá tette volna. Egyik kapitány sem viseli jól, ha a saját hajóján parancsolgatnak neki. De sajnos ezen már nem lehet változtatni. Ön hogy érzi magát ezek után?

– Nem is tudom. Azt mondanám, valamivel jobban, mert legalább lett némi fogalmam arról, mi is történik. Feltéve persze, hogy hitelesnek tekinthető mindaz, uram, amit mesélt nekem.

– Ó, nem meséltem én semmit magának, Mr. Daquin. Mi csak elcsevegtünk a lehetőségekről. És ez számomra kézenfekvő lehetőségnek tűnik. Mi a véleménye erről, Mr. Daquin. Kézenfekvő ez a lehetőség?

Úgy gondoltam, igen.

* * *

Másnap fejbelőttek.

Bár, még mielőtt ez bekövetkezett volna, lerepültem a priccsemről.

Ebben nyilván nem a priccsről való lerepülés volt az érdekes, hanem hogy mi röpített le a priccsemről. Valami lökött rajtam, pontosabban Chandleren egy jókorát, én meg maradtam, ahol voltam. Az egyik pillanatban még ott a priccs alattam, a másikban már kalimpálva repültem a fal felé.

Amikor ez bekövetkezett, két dolog járt az eszemben. Az egyik gondolat, és ezt őszintén be kell vallanom, rendesen betöltötte az agyamat, csak annyi volt, hogy ÁÁÁÁÁÁ, először azért, mert repültem a levegőben, utána meg azért, mert felkenődtem a falra.

A második gondolat az agyamnak abból a kicsiny részéből származott, amelyik éppen nem üvöltött kétségbeesetten, és arra jutott, hogy valami nagyon komoly baj történt a hajóval. A mesterséges gravitácó a Chandleren, ahogy minden űrhajón, hihetetlenül megbízható. Annak kell lennie, különben még egy sima gyorsítás is pürévé préselné az emberi testeket. Döbbenetesen nagy energia kell egy akkora taszításhoz, amitől az ember lerepül a priccséről.

És ott volt még az a meglepő tény, hogy bár lerepültem a priccsről, mégsem zuhantam a padlóra. Ami azt jelentette, hogy a mesterséges gravitáció nem működik. Valami kiütötte.

Következtetés: vagy eltaláltunk valamit, vagy eltalált bennünket valami.

Amitől persze az agyamnak az a része, amely az előbb még azzal volt elfoglalva, hogy ÁÁÁÁÁÁ, most műsort váltott, és azt pörgette, hogy bassza meg, meg fogunk halni, meghalunk, meghalunk, már kurvára meg is haltunk.

Aztán kialudtak a fények.

Az egész alig tartott egy másodpercig.

Kész szerencse, hogy alvás előtt még kimentem brunyálni.

Aztán bekapcsolt a vészvilágítás, és vele együtt a tartalék gravitáció, ami a szabványosnak csak az egyötöde. Nem túl sok, és nem is fog sokáig tartani. Csak arra való, hogy a legénységnek legyen ideje a rögzítetlen dolgokat lekötözni vagy elzárni. Minden, ami addig ott röpködött a kajütömben, a fogkrémes tubusom, a széthagyott ruháim, no meg én, elkezdett a padló felé süllyedni. Amikor talajt értem, gyorsan felrántottam egy gatyát, és kinyitottam a kabinajtót.

Azonnal észrevettem Chieko Tellezt, ahogy fut felém a folyosón.

– Mi történt? – kérdeztem.

– Elment az energia – felelte, ahogy elrobogott mellettem. – Ugrottunk, aztán az energiánk, huss, eltűnt.

– Azt vágom, de hogy a fenébe történhetett?

– Hé, haver, én csak egy konténertologató vagyok. Te dolgozol a hídon. Te mondod meg majd nekem. – És már ott se volt.

Igaza volt. Elindultam a hídra.

Útközben összefutottam Ocampo miniszterhelyettessel, aki ziláltnak és kialvatlannak látszott.

– Mi történt? – kérdezte.

– Elment az energia.

– Az meg hogy lehetséges?

Ezen a párbeszéden már túl voltam, csak a másik oldalról.

– Éppen azért megyek a hídra, hogy kiderítsem.

Ocampo bólintott.

– Magával tartok.

Szerintem ez nem volt egy különösebben jó ötlet, de csak biccentettem, és mentem tovább a férfival a nyomomban.

A hídon nagy volt a sürgés-forgás, de nem volt káosz. Az első váltás személyzete a helyén volt, mindenki jelentette az állapotát Thaónak, aki fogadta a jelentéseket, és visszakérdezgetett. Én búcsúképpen biccentettem egyet Ocampónak, aki azonban nem maradt el mögülem, és jelentkeztem Hannál.

– Nem is vagy szolgálatban – fogadott.

– Gondoltam, elkelhet egy kis segítség.

– Pilótánk az van – intett a fejével Bolduc felé a műveleti tiszt.

– Máshoz is értek.

– Remek. Akkor menj Womackhez, és nézd meg, kell-e neki segítség a szenzoroknál.

Átmentem Sherita Womackhez, aki az első váltás szenzorfelelőse volt. Han ezután Ocampóval kezdett foglalkozni.

– Ocampo miniszterhelyettes, ön nem tagja a legénységnek. Hivatalosan akadályoz bennünket.

– Arra gondoltam, talán a hasznomat vehetik.

– Sajnos nem. Kérem, fáradjon vissza a kajütjébe.

– Megállni! – szólt bele a beszélgetésbe Thao kapitány. – Azt akarom, hogy maradjon. Vannak kérdéseim a számára, és piszokul remélem, hogy lesznek rá válaszai. Miniszterhelyettes úr, maradjon ott, ahol van!

– Szolgálatára, kapitány.

Thao erre már nem válaszolt, helyette Womacket szólította.

– Szenzorok. Helyzetjelentést! Eltaláltunk valamit az ugrás után?

– Nem úgy tűnik, asszonyom. Ha eltaláltunk volna valamit, valószínűleg már halottak lennénk.

– Attól függ, mekkora dolgot találtunk el – szóltam közbe. – Folyamatosan záporoznak ránk a mikroszkopikus porszemcsék.

– Azok nem ütik ki az energiát – ellenkezett Womack. – És nem is térítik le az űrhajót a pályájáról.

– Mennyivel tértünk el a tervezett röppályától? – kérdezte Thao. Womack megvonta a vállát.

– Nem tudok pontos pályaadatokat adni, mert a tehetetlenségi érzékelőink is elszálltak. Ugyanígy a külső szenzorok. Nem tudom megmondani, mi van odakint, asszonyom.

– Valami, mielőtt elvesztettük volna a szenzorokat?

– Semmilyen jelzés nem jött. Az egyik pillanatban semmi nem volt, csak a vákuum, aztán a rázkódás, és leállt az energia. – Womack elhallgatott, és megmerevedve nézte a rendszerdiagnosztika eredményét a képernyőjén. Nyújtogattam a nyakam, hogy én is lássam.

– Mi az? – kérdezte Thao.

– A diagnosztika szerint a külső szenzoraink működnek. A kommunikáció szintén rendben van, de nem kapok semmilyen bejövő jelet.

– Talán zavarják a rendszereinket – állapítottam meg.

– Egyetértek – mondta Womack, és a kapitányra nézett.

A híd erre elnémult. Thao egy biccentéssel nyugtázta a jelentést, és újfent Ocampóhoz fordult.

– Nem akarja megmagyarázni? – kérdezte.

– Nem tudom.

– Azt mondta, hogy diplomatákkal fog találkozni a Földről.

– A Földről és a Konklávéból, igen – mondta Ocampo. Ez ugyan eltért kicsit attól a változattól, amivel engem traktált, de azt is mondta, hogy csak elvi lehetőségekről beszélgetünk, úgyhogy igazából mindegy.

– Miért akarnák diplomaták zavarni a szenzorainkat? – kérdezte a kapitány.

– Egyáltalán nem akarnák. Ez az a hely, ahol találkoznunk kellene. Tudták, hogy jövök, és azt is tudták, hogy ezzel a hajóval jövök. Ahogy azt is tudják, hogy nem jelentünk fenyegetést a számukra.

– Mégis zavarják a szenzorrendszereinket, mi meg itt ülünk vakon – mutatott rá Thao.

– Lehet, hogy kalózok.

– Nem – ellenkezett a kapitány. – A kalózok a kereskedelmi útvonalak mentén tanyáznak, ez viszont nem az. Titkos útvonalat követtünk egy titkos helyre, csak Ocampo miniszterhelyettes úr diplomata barátai tudják, hogy hol kéne lennünk. Nem így van, Ocampo úr? Ez az út szigorúan titkos. – Nem lehetett nem észrevenni a szarkazmust, amivel a kapitány az utolsó két szót kiejtette.

Ocampót szemmel láthatóan zavarba hozta a kérdések iránya.

– A Gyarmati Szövetség diplomáciai küldetései körül voltak információbiztonsági problémáink az elmúlt évben – bökte ki végül.

– Ez pontosan mit jelent?

– Ez azt jelenti, nem lehetetlen, hogy a Külügyminisztérium állományába ügynökök férkőztek be – ismerte be Ocampo. – Megtettem minden óvintézkedést, hogy a küldetés titokban maradjon. De úgy tűnik, mégsem voltam elég körültekintő.

– Kémeik vannak? Kinek kémkednek? A Konklávénak? A Földnek?

– Mindkettőnek. Vagy valaki másnak.

– Mégis kinek?

Ocampo vállat vont. Thao undorodva mérte végig, utána Womackhez és felém fordult.

– Volt valami a szenzorokon, mielőtt elvesztettük volna őket? – kérdezte.

– Nem, asszonyom – felelte Womack. – Csak a tiszta űr az ugrópontig.

– A külső szenzorok még mindig nem adnak jelet?

– Nem, asszonyom. Elvileg rendben működnek, gyakorlatilag azonban mégsem. Nem tudom megmondani, hogy miért.

Thao Hanhoz fordult.

– Küldjetek már le valakit az egyik zsiliphez, hogy ugyan nézzen már ki az egyik kurva ablakon!

Han bólintott, és röviden beleszólt a fejmikrofonjába. A rakodófedélzet legénységéből elindult valaki a zsilipek irányába. Miután kiadta a parancsot, a műveleti tiszt megszólította a kapitányt.

– Fel kellene állítani a biztonsági különítményeket, kapitány.

– Úgy gondolod, hogy ha bármi is van odakint, az be akarna jönni a hajóba?

– Így van. Magad mondtad az imént, hogy bárkik is ezek, nem úgy viselkednek, mint a kalózok. Szerintem az egyetlen dolog, ami értékes lehet nekik a Chandleren, az maga a Chandler.

– Nem – ellenkezett a kapitány, és Ocampóra pillantott. – Van még itt valami más is.

Egy jelzés csippant Womack konzolján. Mindketten odakaptuk a fejünket.

– Mi az? – kérdezte Thao.

– Egy külső jel – feleltem.

Womack felvette a fejhallgatóját.

– Ez önnek szól, kapitány – mondta egy pillanattal később.

– Tegye ki hangszóróra – felelte a kapitány. Womack átkapcsolta a jelet, és biccentett a kapitánynak. – Itt Eliza Thao kapitány.

– Thao kapitány, a hajóját célba vettük három Melierax Hetes rakétával. – A hang fémes, fenyegető hangszíne elárulta, hogy egy beszédszintetizálóból származik. – Az első a hajó közepét fogja eltalálni, ott, ahol a Chandler felépítménye a leggyengébb. Nem fogja elpusztítani a hajóját, de sokan odavesznek a legénységből, és nyílik egy rés a hajtóművek felé, a második rakétának. A második rakéta egyetlen pillanat alatt elpusztítja a hajó kétharmadát, és szinte a teljes legényégét. A harmadik rakéta elintézi a maradékot.

Mint kereskedelmi hajónak, nincs számottevő védelmi kapacitásuk. De még ha lenne is, zavarjuk a külső érzékelőiket. A kommunikációs rendszereiket szintén megbénítottuk, és fényévekre vannak bármilyen civil vagy katonai létesítménytől. Az ugrószonda-vetőiket célba vettük a részecske-ágyúinkkal. Az energiatermelés megszűnt, és észre fogják venni, ha ugyan még nem jöttek rá eddig, hogy nem lesznek képesek helyreállítani, mielőtt a tartalékrendszereik kimerülnének. Ha a rakétáink nem pusztítanák el a hajót, maga és a legénysége megfagyna vagy megfulladna.

– Na, idefigyeljen… – kezdte Thao, de a fémes hang közbevágott.

– Ha még egyszer közbeszól, kilőjük a rakétáinkat.

A kapitány elhallgatott.

– Ez nem tárgyalás, ez nem alku – folytatta a hang. – Megmondjuk, hogy pontosan mit kell tenniük ahhoz, hogy ön és a legénysége túlélje a következő néhány órát.

– Ez pedig a következő: Felkészítik a zsilipeket a belépésre. Összegyűjti a teljes legénységet a hajó rakodóterében! Bemegyünk a hajóba, és átvesszük az irányítást. Ha bárkit a rakodótéren kívül találunk, amikor a fedélzetre lépünk, azonnal elpusztítjuk a hajót, és mindenkit, aki rajta van. Ha bárki a legénységből támadást kísérelne meg, vagy megnehezítené, hogy ellenőrzésünk alá vonjuk a hajót, azonnal elpusztítjuk a hajót, és mindenkit, aki rajta van. Ha megkísérlik elhagyni a hajót, azonnal célba vesszük és elpusztítjuk a mentőkapszulákat, továbbá a hajót, és mindenkit, aki rajta maradt. Ha maga és a legénysége bármit csinál azon kívül, hogy felsorakozik a rakodótérben és várja a következő utasításainkat, azonnal elpusztítjuk a hajót, és mindenkit, aki rajta van.

Mostantól számolva öt perce van, hogy jelezze, megértették az utasításokat. Utána kapnak egy teljes órát, hogy jelezzék, végrehajtották az utasításokat. Ha nem kapjuk meg a két jelzést, akkor azonnal elpusztítjuk a hajót, és mindenkit, aki rajta van.

Ennyi.

– Tiszta még a csatorna? – kérdezte Thao Womacket. A nő a kijelzőjére pillantott.

– Igen, kapitány. Az összes többit zavarják.

Thao Ocampo felé fordult.

– Van egy olyan érzésem, hogy ezek itt nem a maga barátai.

– Nem. Ők bizonyosan nem így köszöntöttek volna bennünket.

– És mit gondol, a barátaival mi történt?

– Fogalmam sincs. Nagyon valószínű, hogy ők is támadás áldozatai lettek.

– Mik a lehetőségeink? – fordult a műveleti tisztjéhez a kapitány.

– Ha feltesszük, hogy az igazat mondták a rakétáikkal kapcsolatban, akkor nincs sok választásunk. Akárki is az, eléggé fején találta a szöget. Nincsenek védelmi fegyvereink. Nem tudjuk lerázni őket. És még ha az összes tartalék energiát át is irányítanánk a létfenntartó rendszerekbe, akkor sem húznánk sokáig.

– És ha hazudtak a rakétáikról?

– Akkor kilőhetjük a mentőkapszulákat, harcolhatunk velük, ha a fedélzetre lépnek, és elpusztíthatjuk a hajót magunk is, ha úgy látjuk jónak. Hogy dögölnének meg ezek a rohadékok!

– Harcolni fogunk, kapitány! – szaladt ki a számon. Nem tudom, miért mondtam, csak úgy kicsúszott. Egészen addig a pillanatig eszembe sem jutott a harc. Csak úgy bevillant az agyamba abban a pillanatban. Úgy volt, ahogy Lee Han mondta: Dögöljön meg az összes rohadék, akárkik is azok. És ha ez azt jelentette, hogy botokkal kell megtámadni őket, az is jobb a semminél.

Körülnéztem a hídon, és láttam, hogy az emberek bólogatnak. Mind készen álltunk a harcra.

Thao rám mosolygott, és bólintott, jelezve, hogy megjegyezte magának a közbeszólásomat, és értékeli. Aztán visszafordult a műveleti tisztjéhez, aki nem mosolygott.

– Ezzel szemben… – kezdte.

– Ezzel szemben képesek voltak úgy kiütni az energiatermelésünket, hogy sem előre látni nem tudtuk, sem megakadályozni. Továbbá zavarják a kommunikációs rendszereinket és a külső érzékelőinket. Azaz szerintem van még egy-két meglepetés a tarsolyukban. De ha tévedek, és nincs több meglepetésük, és még ha vissza is tudjuk verni őket, akkor is valószínűsíthető, hogy lesznek veszteségeink, és további károk érik a hajót. Aminek eredményeképpen maradnak a mentőkapszulák, ők pedig – intett kifelé, az ellenség vélt irányába – megint csak megkaparinthatnák a hajót, nélkülünk. Azaz mindent kockára tettünk a semmiért.

Thao a szolgálatban lévő pilóta, Bolduc felé fordult.

– Van esélyünk elugrani innen?

– Nincs. Egy bolygó mellé érkeztünk meg ebbe a rendszerbe. A legjobb esetben is háromnapnyi út áll előttünk a legközelebbi ugrópontig.

– Hajtóművek nélkül úgysem tudnánk ugrani – tette hozzá Han.

– Mikorra tudjuk helyreállítani őket?

– Eller húszórányira becsülte a munkát – célzott a főgépészre a műveleti tiszt. – A tartalék energiánk viszont csak hat órára elég. Így is mentőkapszulákba kell rakni a legénységet. Akárki is marad itt, piszokul nehezen fog levegőt venni, amíg az energiaszolgáltatás helyre nem áll.

– Akárhogy is csináljuk, elveszítjük a hajót – összegezte a hallottakat a kapitány.

A műveleti tiszt csak egy végtelenül hosszú percig habozott, mielőtt válaszolt volna.

– Ha ésszerűen nézzük a dolgokat, akkor igen. Ha titokzatos támadóink semmit sem tettek volna, a legénység zömét akkor is mentőkapszulákba kellene rakni. De nem hiszem, hogy életszerű lenne azt feltételezni, hogy titokzatos támadóink nyugodtan végignéznék ezt. Már eddig sem tétlenkedtek.

Thao egy pillanatig némán üldögélt. A hídon mindenki csendben várt, tudatában a kiszabott határidő szorításának.

– Bassza meg! – tört ki végül a kapitány, és intett Womacknek. – Mondja meg nekik, hogy megértettük a feltételeket. Egy órán belül kinyitjuk a zsilipeket, és jelezzük, amint a legénység összegyűlt a raktérben.

Womack pislogott, nyelt egyet, és bólintott. Utána a konzoljához fordult.

A kapitány a műveleti tisztet szólította.

– Han, mozgósítsd a legénységet. Van egy határidőnk. – A műveleti tiszt kiment a hídról.

Thao ezek után Ocampóra nézett.

– Látja, Mr. Ocampo, kezdem azt hinni, hogy jobban jártam volna, ha mégis visszautasítom a felkérését.

Ocampo nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de a kapitány már elfordult tőle.

* * *

A három lény, akik Thao kapitány felé tartottak, fekete vértet viseltek, fel voltak fegyverezve, és a rossz irányba hajlott a térdük. Az egyiknél egy oldalfegyver-szerűség volt, a másik kettőnél valami hosszabb, amikről azt tippeltem, hogy rohampuskák. Egy nagyobb osztag idegen teremtény szóródott szét a raktérben, remek pontokat foglaltak el, ha tűz alá akarnának venni bennünket, a Chandler legénységét. Körülbelül hatvanan voltunk, teljesen fegyvertelenek. Pillanatok alatt elintézhettek volna minket, ha akarnak.

– Hát ezek meg mi a fenék? – kérdezte suttogva Chieko Tellez. Ott állt mellettem a csoportban.

– Rraeyek – feleltem.

– Azok nem a barátaink. Már úgy értem, általában.

– Hát nem – értettem egyet a rakodótiszttel. A Gyarmati Szövetség nem reklámozta agyon az egyes csatáit, de eleget tudtam arról, hogy az elmúlt évtizedben sikerült végre nem egyszer nagyon komolyan szétrúgni a rraeyek seggét. Szóval nem volt okom azt hinni, hogy nem faragunk rá, de nagyon.

A három rraey odaért a kapitányhoz.

– Azonosítsa a pilótáit! – vakkantotta a középső a kapitány arcába. A lény a saját nyelvén beszélt, és mondandóját a ruhájára csíptetett kis dobozka fordította le.

– Mi szükségük van erre? – kérdezte a kapitány.

A rraey felemelte a fegyverét, és szó nélkül fejbe lőtte a kapitány mellett álldogáló Lee Hant. A gyenge gravitációban a műveleti tiszt teste felemelkedett, és csak zavaróan sok idő elteltével landolt a padlón.

– Azonosítsa a pilótáit! – ismételte meg felszólítását a rraey, miután egy kissé alábbhagyott a legénység kiabálása.

Thao nem válaszolt. A lény megint felemelte fegyverét, ezúttal a kapitány arcát véve célba. Azon morfondíroztam, hogy kilépek a sorból, amikor Tellez hirtelen megmarkolta a karom.

– Meg ne próbáld, baszod! – suttogta.

– Hagyják abba! – mondta valaki hangosan. Arrafelé néztem, ahonnan a hangot hallottam. Ocampo miniszterhelyettes lépett ki a Chandler legénységének soraiból. – Erre semmi szükség, Tvann parancsnok.

A rraey Ocampóra nézett, csakúgy, mint Thao. Azt hiszem, a kapitánynak ugyanakkor esett le, hogy Ocampo a nevén és a rendfokozatán szólítja a rraeyt, mint nekem.

– Ocampo miniszterhelyettes! – köszöntötte a férfit Tvann, miután a fejével bólintva tisztelgett neki. – Talán ön lesz olyan kedves, és mutat nekem egy pilótát.

– Természetesen – felelte Ocampo, és a legénységhez fordulva rám mutatott. – Ő az egyik. Vigyék őt.

Két rraey kivált az alakzatból és elindult felém. Tellez elébem állt, mire az egyik felénk tartó rraey felemelte a fegyverét, és célba vette a nőt.

– A kurva anyád! – kiáltotta Thao Ocampo felé, és a Chandler legénysége megint kiabálni kezdett.

– Csendet! – töltötte be a teret hirtelen Ocampo hangja. Az a fajta sztentori hang volt, amelyiken hallatszott, hogy tulajdonosa büszke rá, olyan hang, amelyet hosszú évek nyilvános beszédei csiszoltak tökéletessé, és amelyre hallgatói önkéntelenül is felkapták a fejüket.

És működött, mert még a felém közeledő rraeyek is megálltak egy pillanatra, és Ocampóra néztek.

A miniszterhelyettes felemelte a kezét, ha nem lett volna eddig egyértelmű: csendet kér. A legénység hangja zavart sustorgássá halkult.

– Önök túl fogják élni – jelentette ki hangosan Ocampo, majd folytatta. – Hadd ismételjem meg még egyszer, önök mindannyian túl fogják ezt élni. De csak akkor, ha most végighallgatnak, és pontosan azt teszik, amit mondok. Úgyhogy figyeljenek! Csendben!

A Chandler legénysége síri csöndben figyelt.

– Borzasztóan sajnálom Lee Han műveleti tiszt halálát. A rraey parancsnokok nem szoktak hozzá, hogy parancsaikat megkérdőjelezzék vagy megtagadják. Nem lesz több gyilkolás, csak ha ellenállnak, vagy ha nem követik az utasításokat. Belátom, hogy az önök nézőpontjából ez egyszerre látszik kalózkodásnak és hazaárulásnak. Biztosíthatom önöket, hogy semmi sem áll távolabb az igazságtól. Nagyon sajnálom, hogy nincs időm ezt most részletesebben elmagyarázni.

Lássuk csak, mi van még. Szükségem van a Chandlerre, és szükségem van egy pilótára. Ezért magammal viszem a Chandlert, és magammal viszem Mr. Daquint. Ami a legénység többi tagját illeti, önöket hamarosan a Chandler mentőkapszuláihoz kísérik. Ezeket a mentőkapszulákat kilövik, és rögtön azután, hogy aChandler elugrott a rendszerből, azaz mintegy három nap múlva egy vészhelyzeti ugrószonda indul a Főnix Állomásra az önök kapszuláinak pontos koordinátáival. Bizonyára tudják, hogy a Gyarmati Szövetség mentőhajókat állomásoztat ugrótávolságban, pontosan az ilyen helyzetekre.