A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Joshua Levine: Dunkirk: The History Behind the Major Motion Picture

William Collins, an imprint of HarperCollinsPublishers, London, 2017

Fordította: Tábori Zoltán

Originally published in the English language by HarperCollins

Publishers Ltd. under the title:

Dunkirk

Copyright © Joshua Levine 2017

Copyright © 2017 Warner Bros. Entertainment

DUNKIRK and all related characters and elements © & ™

Warner Bros. Entertainment Inc. WB SHIELD: ™ & © WBEI. (s17)

Hungarian translation © Tábori Zoltán, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-594-4

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Lionelnek, példaképemnek

Peggynek, példamutatás reményében

Philip Brownnak, Eric Rodericknek, Harold „Vic” Vinernek és Charlie Searle-nek köszönettel

Tartalom

Előszó

„Az én szememben ez nem háborús film, hanem egy megmenekülés története.”

Beszélgetés Christopher Nolan filmrendezővel

1.

Túlélés

2.

Ugyanolyanok, mint mi

3.

A furcsa háború katonái

4.

Horgas remények

5.

Ellentámadás

6.

A páncélosok megtorpannak

7.

Menekülés Dunkerque-be

8.

Csodának se híre, se hamva

9.

A csoda

10.

Hol vannak azok a rohadt repülősök?

11.

Egy új Dunkerque

Köszönetnyilvánítás

Válogatott irodalom

Képek

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Előszó

Egy délután a kew-i Brit Országos Levéltárban üldögélve a kezembe akadt egy dosszié, benne Michael Ellwood korvettkapitány jelentésével. Ellwood korvettkapitány felelt a hírközlésért a dunkerque-i{1} kiürítéskor, és futólag említést tett egy Marconi adóvevőről, amely csak egészen rövid ideig működött, mert „homok került a generátorba”.

Ezen meghökkentem. Hogy juthatott homok ebbe az értékes készülékbe? A Marconi TV5 akkora volt, mint egy láda, és átvillant az agyamon Stan és Pan, ahogy zongorát szállítanak emlékezetes rövidfilmjükben. Lehet, hogy két különösen kétbalkezes matróz elejtette a parton? És William Tennant sorhajókapitány, a dunkerque-i művelet tengerészparancsnoka a haját tépve üvöltözött velük, amikor jelentették neki, mit tettek egyetlen valamirevaló hírközlő berendezésükkel? Vagy csak lapítottak, és reménykedtek, hogy majd valaki mást fognak hibáztatni?

Nem sokkal később, 2016 májusában a dunkerque-i kikötőgát tövében álltam, többé-kevésbé azon a helyen, ahol Tennant sorhajókapitány felütötte főhadiszállását. Amerre csak néztem, katonákat láttam nyüzsögni a dunkerque-i partszakaszokon – vagy legalábbis katonáknak látszó embereket. Hadihajók úsztak odakinn a tengeren, és rikító vörös keresztekkel megjelölt fehér kórházhajó horgonyzott a móló végén. Fekete füst gomolygott a távolban, és a tengerpartról álcázással tüntettek el minden XXI. századra utaló nyomot. Dunkerque meglepően úgy nézett ki, mint 1940 májusának utolsó napjaiban.

De valami más is feltűnt. A szél felerősödött, és marokszám szórta a homokot. Telement homokkal a haj, égett tőle a szem. Sokan motorosszemüveget viseltek, és eltakarták az arcukat – és hirtelen rájöttem, hogy senki sem ejtette el az adóvevőt. Nem voltak kétbalkezes matrózok. A szél ugyanúgy homokot fújt a generátorba 1940 májusában, ahogy most mindenki szemébe és fülébe. Dunkerque-ben időzve olyanokat tudtam meg az egykori eseményekről, amilyeneket máskülönben sosem.

Ezért bátorítanék mindenkit, akit érdekel a dunkerque-i csapatkivonás története, hogy látogasson el a helyszínre. Sétáljanak végig a tengerparton, hangolódjanak rá, kutassák fel a peremszakaszokat, ahol a francia és a brit csapatok feltartóztatták a németeket, keressék fel a kitűnő hadi múzeumot, a mélységesen megindító temetőt és a golyó és gránátszilánk lyuggatta falú Église Saint-Éloi-t, és akkor életre kelnek az 1940. májusi-júniusi események. A táj őrzi a történetet, és kitölti a szavak közti űrt.

Ebben a könyvben egy másfajta történetet igyekszem elmondani – vagy legalábbis egy kerekebbet. Ugyanúgy, ahogy egy helyszíni látogatás után az ember másképp gondolkodik a dunkerque-i csapatkivonásról, ez a könyv kísérletet tesz olyan módon magyarázatot adni az eseményekre, hogy tágabb, nem pusztán katonai, hanem politikai és társadalmi összefüggésbe is ágyazza őket. Megpróbálom érzékeltetni, milyen volt fiatal katonának lenni 1940-ben, és hogy a fiatal nemzedék a maga kulturális sokféleségével mennyiben befolyásolta a háborús hozzáállást. A központi témát azok a harci cselekmények (és olykor a tőlük való óvakodás) adják, amelyek a dunkerque-i csapatkivonáshoz vezettek. És megvizsgálom, hogy a kiürítésnek milyen utóhatásai voltak, egészen az olyan legújabb megnyilvánulásokig, mint Chris Nolan 2017-es filmje.

Abba a szerencsés helyzetbe kerültem, hogy történész szaktanácsadóként közreműködhettem a film elkészítésében. Nagy örömömre szolgált ez a munka – már csak azért is, mert annyi érdekes és lelkes emberrel találkozhattam. De legfőképp azért, mert ez a vállalkozás látványosan életre keltett egy alulértékelt történelmi mozzanatot. Az utolsó fejezetben szó lesz róla, hogy a rendező, a producer és a szakági vezetők milyen erőfeszítéseket tettek arra, hogy minél szigorúbban ragaszkodjanak a történelmi eseményekhez. Fáradozásaik nyomán a lehető legszínesebben és legéletszerűbben kelt életre Dunkerque szelleme. Mindennek eredményeképpen úgy élhetjük át a történetet, amilyen az a valóságban volt: az életben maradásért vívott véres és elkeseredett harc, amely megőrizte a világszabadságot.

Semmi sem lehetett ennél fontosabb. Ne feledje az olvasó, hogy a hús-vér Tommyk, George-ok és Alexek nélkül ma jóval sötétebb világban élnénk. És közülünk sokan egyáltalán nem is élnének.

Joshua Levine

2017. április

„Az én szememben ez nem háborús film, hanem egy megmenekülés története.”

Beszélgetés Christopher Nolan filmrendezővel

– Ön Amerikában dolgozó brit állampolgár. Mit szóltak hozzá, amikor bejelentette, hogy ezt az ízig-vérig brit témát kívánja megfilmesíteni?

– Addig nem beszéltem róla senkinek, amíg be nem fejeztem a forgatókönyvet. Persze Emma Thomas, a producer tudott róla. Eredetileg ő olvastatta el velem az ön könyvét, a Forgotten Voices of Dunkirköt („Dunkerque elfeledett hangjai”). A történelmi út megismétlésének szellemében sok évvel ezelőtt végrehajtottunk egy csatornaátkelést az egyik barátunkkal (aki fel is bukkan a maga testi valójában az egyik filmbeli kishajóban). Őszintén szólva, ez volt életem egyik legemberpróbálóbb és legveszedelmesebbnek tetsző élménye. Föllélegeztem, amikor épségben visszaértem, pedig még csak bombákat sem hajigált ránk senki. Szó szerint nem létezett semmi más, csak a La Manche csatorna, az elemek és mi hárman a kis lélekvesztőben.

– Tisztelgésképp tették meg ezt az átkelést?

– Igen. Túlságosan is közel az év elejéhez vágtunk neki, húsvétkor. Emlékeim szerint inkább április volt, mint május. Kicsit még hideg volt, és a fejünkbe vettük, hogy átmegyünk Dunkerque-be, de nem mint megveszekedett történelemrajongók. Ismertük a történetet, azon nőttünk fel, a barátunknak meg volt egy vitorlás jachtja, és azt mondta: „Gyerünk, vágjunk bele.” Nagyon-nagyon megterhelő vállalkozásnak bizonyult (legalábbis nekem és Emmának) kimerészkedni a csatornára a kis lélekvesztőn. Nem volt tréfadolog. Szó, ami szó, a gondolata is felfoghatatlan, hogy valaki nekivágjon, ráadásul azzal a tudattal, hogy háborús övezetbe megy. És ez az, amit nem lehet túlhangsúlyozni, amikor azt elemezzük, hogy mit jelent Dunkerque mint mitológia vagy modern mitológia, nevezzük, ahogy tetszik. Ha valaki hajóra száll, és megteszi ugyanazt az utat, képet kap azoknak az embereknek a hősiességéről, akik megélték akkor. Hogy milyen bátor cselekedetet hajtottak végre.

Emmával beszélgettünk erről évekkel később, és elkezdtük olvasgatni szemtanúk beszámolóit. Furcsálltuk, hogy miért nem vitte senki filmre a sztorit az utóbbi időben. Ez az emberiség egyik legnagyobb története. Úgy hiszem, egyetemes. Tehát rengeteget olvastam hozzá, körbejártam, hogyan nyúlhatnék én a sztorihoz, és korábban miért nem foglalkoztak vele. Végül arra jutottunk, hogy azért nem vágott bele senki, mert vereség volt. És drága film. Monumentális. Bárhogy faragható, mégis eposzi méretű. Megpróbáltuk egészen bensőséges nézőpontból megközelíteni, de akkor is eposzi, egyszóval kell hozzá Hollywood ipari gépezete, és kicsit bajos azokat a pénzcsapokat kinyitni egy vereség meséjéhez, bármilyen felemelő történet is. De igazából éppen az vonzott bennünket, hogy nem győzelem, nem is csata. Csapatkivonás. Túléléstörténet.

Szóval az én szememben ez nem háborús film, hanem egy megmenekülés története. Ezért nem látjuk a németeket a filmben, és ezért közelítettünk tisztán a túlélési folyamat felől, és nem a politika oldaláról.

– Nem érződik háborús filmnek. George Orwell százegyes szobája jut az eszembe, ahol ki-ki a legrosszabb dologgal találkozik a világon a saját nézőpontjából: az embert ez az arctalan ellenség borzasztja el, a saját képzeletünk lidércnyomása. A film már-már horror, jobban mondva valamiféle lélektani horror, ugye?

– Ez egy suspense film, azaz thriller, és megtettünk mindent, hogy a zsigeri feszültséget a végsőkig fokozzuk. E tekintetben kétségtelenül a horrorfilm eszközeihez nyúltunk.

– Szinte hallgatólagos megállapodás áll fenn arról, hogy ha valaki bármiféle módon filmet akar forgatni a nácikról, akkor meg kell mutatnia őket a maguk valójában. Ön ezzel mégis adós marad.

– Igen. Nos, amikor eleinte a szövegkönyvet írtam, húzódozva ugyan, de mégiscsak helyükre téve a dolgokat, sűrűn használtam a „náci” szót, és a dialógusokban az emberek minduntalan nácikról beszéltek. Folyamatosan emlékeztetni akartam a ma mozinézőit, milyen gonosz és iszonyatos volt az ellenség, hogy tudják, melyik oldalon a helyük. És akkor, emlékeim szerint a Mark Rylance-szel folytatott beszélgetések közben – aki egyébként elsőként kapcsolódott a projektbe –, egyszer csak rájöttem, hogy ha már eldöntöttem, egy pillanatra sem mutatom meg a németeket, akkor még a rájuk tett utalások is értelmetlenek. Nincs középút. Tehát vagy megpróbálom ábrázolni a náci gonoszság és eszme egész tárházát, vagy teljesen kikerülöm a dolgot azzal, hogy nem mutatom őket, így egyfajta tudat alatti lényeknek, filmvásznon túli veszedelemnek állítom be őket. Ez olyan, mint a Cápa, ahol alkalmasint látni az uszonyt, de nem látni az állatot. Így az agyunkban, pláne azzal az erkölcsi tudattal, hogy kivel azonosulunk a filmben, automatikusan ők lesznek a lehető legrosszabbak, amik történhetnek.

– A nézőket elragadhatja a képzelet, és gyeplő nélkül sodródnak vele. Minthogy rengeteg fiatal fogja látni ezt a filmet, aki semmit sem tud a második világháborúról, nem lenne kötelező világossá tenni, hogy kik is voltak a nácik?

– Úgy gondolom, a felelősségünk abban áll, hogy ne fessünk félrevezető képet a nácikról, hanem a kiiktatásukkal nyomatékosítsuk a nácizmust, és szerintem ez a nyomatékosság a helyes út. Meg akarjuk ragadni a válság és vészterhesség hangulatát Európában. Érzékeltetni ezeknek a földhözragadt brit és francia katonáknak az érzéseit a történelem egy sorsdöntő pillanatában. Visszaadni azt az érzést, hogy ez abszolút válsághelyzet. Ezt filmes szempontból úgy oldottam meg, hogy nem személyesítettem meg, nem tettem emberarcúvá az ellenséget, amire a legtöbb háborús film így vagy úgy hajlamot mutat. Ez a szál, a szándék a szofisztikáltságra, az ellenség emberarcúsítására visszanyúlik egészen az olyan filmekig, mint a Nyugaton a helyzet változatlan. Pedig ha az ember belegondol egy katona helyzetébe, ott, a tengerparton, a döntő többség kapcsolata az ellenséggel rendkívül korlátozott és esetleges. Legfeljebb annyit lát, hogy bombák hullanak. Legfeljebb annyit hall, hogy fegyverek ropognak pár kilométerre onnan. Ami biztosan rémisztőbb volt annál, mintsem igazán fel tudnánk fogni, hogy az ellenség egyre közelebb és közelebb jön. Mi most, az utómunka során épp azon igyekszünk, hogy kitaláljuk, milyen keveréssel tudjuk megteremteni a hangi hátterét annak az érzékeltetésére, hogy a csata tizenöt kilométerre zajlik, aztán tíz kilométerre, aztán öt kilométerre, és hogy ez milyen félelmetes lehetett a srácoknak a parton.

Az az igazság, hogy az ember sosem tudja, mi jön át a filmben. Úgyhogy csak reménykedni tudunk, hogy elég történelmi információt biztosítunk a film nyitó jelenetében. Elképzelésünk szerint Tommynak és Gibsonnak gőze sincs, mi folyik ott, és amikor eljutnak hozzájuk olyan nyugtalanító értesülések, hogy „megpróbálunk kimenekíteni negyvenötezer embert a partról”, meg hogy „négyszázezer ember van a parton”, akkor úrrá lesz rajtuk a „jó, akkor mindenki mentse az irháját” érzés. Az sokkal inkább vonzott, hogy milyen lehetett nem tudni dolgokat, mint szájba rágni mindazt, amit most tudunk. Ha az ember egy esemény részese, különösen abban a korban, amikor még nem voltak okostelefonok meg hasonlók, elég nehéz képet kapni arról, hogy mi folyik. Nekem a Dunkerque-történetben az egyik legmegindítóbb, sőt határozottan az egyetlen igazán megindító dolog az volt, hogy amikor ezek a srácok végül megmenekültek, amikor végül hazajutottak, szégyenérzettel tértek haza. Amikor hazamentek, az elsöprő többség azt hitte, hogy hatalmas csalódást okoz majd odahaza a brit embereknek. Aztán azt látták, hogy hősként ünneplik őket – ez jelenti nekem az egyik legrendkívülibb érzelmi fordulatot a történetben –, és ez azért volt, mert nem tudták, mi történt körülöttük. Úgyhogy elolvastatjuk velük az újságban a Churchill-beszédet. Ők nem lehettek ott a parlamentben, ők nem folyamodhattak azokhoz a fogásokhoz, amelyekkel hagyományosan a filmek élnek, tehát nem lehetett bevágni, ahogy Churchill mondja a kormánybeszédét vagy készül a beszédére. Ők egyszerűen az újságból szereznek róla tudomást, úgyhogy a történtek után tudják meg, min mentek keresztül.

– Vannak-e modern párhuzamok? Az emberek úgy fogják-e befogadni a történetet, mint egy iksz évvel ezelőtt megtörtént valamit, vagy úgy, mint ami újra megtörténhet?

– A bevándorlási válság Európában korunk egyik nagy sorscsapása, rettenetes és tragikus. Megint ugyanazokkal a folyamatokkal és törvényszerűségekkel van dolgunk, hogy emberek hatalmas számban igyekeznek csónakokon elhagyni az egyik országot, hogy eljussanak egy másikba. Ez egy borzalmas ismétlődés, és műszakilag fejlett napjainkban nagyon könnyű elfelejteni, milyen sok alapvető törvényszerűség játszik megint szerepet. A tények megkerülhetetlenek. Ha óriási számban vannak emberek egy helyen, és muszáj eljutniuk valahová máshová, és nem tudnak repülni, akkor kénytelenek csónakba szállni, és ezeket a csónakokat túlzsúfolni, mert a túlélési ösztön így diktálja… Elviselhetetlen ezt látni manapság a címoldalakon. De minden ott van feketén-fehéren. Annak alapján, ami ma folyik a világban, semmiképp sem hinném, hogy úgy kezelhetnénk Dunkerque eseményeit, mintha egy másik világhoz és másik korhoz tartoznának.

– Szóval milyen háborús filmeket kedvel?

– Az egyik örök kedvencem Terrence Malicktől Az őrület határán. Ez szinte egyáltalán nem hatott a mostani filmemre, de a korábbiakra annál inkább. Azt hiszem, a Memento sokat köszönhet Az őrület határánnak. Tulajdonképpen górcső alá is tettük a mostani filmünk előtt, de köszönőviszonyban sincsenek egymással, leszámítva egy kulcsfontosságú anyag- és stílusbeli vonatkozást, és ez az időtlenség. Az őrület határánt nagyon befogadhatónak és időszerűnek érzi az ember, még ha a második világháborúról szól is, és ez egyértelműen olyasmi volt, amit meg akartunk valósítani a mi filmanyagunkban, de ami a művészi koncepciót és a történetmesélés módját illeti, abban semmilyen rokonság nem mutatható ki a két produkció között.

Nem láttam túl sok háborús filmet. Megnéztük Spielbergtől a Ryan közlegény megmentését, ami szintén nagyon tanulságos volt, mert egy horrorfilm esztétikáját hordozza. A felfokozottság és a vérontás megközelítésével él, ami annyira végletes és sikeres, hogy az ember rájön, máshol kell keresgélnie. Nem próbálhat versenybe szállni azzal a filmmel. Az olyan lenne, mintha versengeni próbálna az Aranypolgárral. Szóval az egy tökély. A háború minden borzalma ott van benne. Úgyhogy mi inkább a feszültség irányába mentünk el. Nem néztem túl sok háborús filmet, mert olvastam egy írást a háborús filmekről James Jones tollából, emlékeim szerint Az őrület határán blu-ray kiadásának hátoldalán közölték reprintben, attól a James Jonestól, aki a film alapjául szolgáló A vékony vörös vonal című regényt írta, és hát megalázó volt. Ez az ember ott volt a háborúban, írt a háborúról, és olyan könyörtelenül rántja le a leplet a háborús filmek kliséiről és halandzsáiról, hogy egy filmesnek igencsak merésznek kell lennie, hogy leüljön filmet írni a történelem egyik valóságos pillanatáról. Jones többek között rákérdez, hogy „mit lehet még mondani a háborúról a Nyugaton a helyzet változatlan után”. Úgyhogy fogtam magam, és sok-sok év után újra megnéztem a Nyugaton a helyzet változatlant. Hihetetlen, milyen egyetemes nyilatkozat ez a háborúról, a háború borzalmairól. És bár akkoriban a filmkészítő mesterség még igencsak gyerekcipőben járt a maihoz képest – a film fekete-fehér, hangaláfestés alig van benne –, elképesztően jól megcsinálták. És bár németekről szólt, mégiscsak a hollywoodi rendszerben készült, vagyis a nacionalizmusellenes nézőpont nagyon határozott, nagyon erős benne. Ez az, ami azóta is az összes háborúellenes film fölé emeli. Ábrázolásmódjával mélységesen könyörtelen képet fest a háború iszonyatáról, igazi keresetlenséggel jeleníti meg, hogy a nacionalista-soviniszta mítoszok hogyan népszerűsítik, övezik dicsfénnyel a háború eszméjét. Nem hiszem, hogy ezt valaha is megengedték volna egy amerikaiakról és britekről készülő filmnek.

– Tehát az ön filmje annak egyfajta követője akar lenni?

– Nem, egyáltalán nem. Az, hogy utánaolvastam a témának, csak még inkább abba az irányba lökött, amerre már amúgy is haladtam: hogy nem háborús filmet, hanem túléléstörténetet akarok, mert ezen a terepen éreztem úgy, hogy biztonsággal mozoghatok. Sosem harcoltam háborúban. Nekem ez a legrosszabb rémálmom. Elképzelni sem tudom, milyen lehet. Úgyhogy nekem a Dunkirk túléléstörténet. A siker vagy kudarc fogalma nekem a túlélésben testesül meg, ezért van az, hogy amikor a végén az egyik katona azt mondja: „Nem értünk el semmit azonkívül, hogy életben maradtunk”, a vak ember azt feleli: „Annyi elég.” Mert Dunkerque viszonylatában ez volt a siker definíciója. Ebből fakad a churchilli állítás, miszerint „ebben a vereségben rejlik egy győzelem is”. Ez volt az az adott helyzet, amelynek ábrázolási kísérletéhez elég önbizalmat éreztem.

– Volt a családjában, aki részt vett a harcokban?

– A nagyapám a második világháborúban vesztette életét. Lancaster bombázón volt navigátor.

– Jóságos ég! Tudja, hány bevetést élt meg?

– Negyvenötöt. Épp ki kellett vonni a harcállományból, de azt hiszem, a negyvenhatodikon halt meg. Negyvenöt bevetés után át kellett volna vezényelni oktatónak, és épp addig a pontig jutott. Franciaországban van eltemetve, és a forgatás ideje alatt elmentünk meglátogatni a sírját. Nagyon megindító élmény volt. A harmincas éveiben járt, amikor meghalt, ő volt a legénység nagy öregje, a társai úgy néztek fel rá, mint az apjukra. Úgy értem, tejfölösszájú kölykök voltak. Tizennyolc, tizenkilenc évesek.

– Szokta újranézni a filmjeit?

– Igen, hogyne.

– Ilyenkor kritikus szemmel nézi őket? Hogyan néz meg egy évekkel ezelőtt készített filmet?

– Az ember különböző okokból veszi rá magát az újranézésre röviddel az elkészültük után, a DVD-kiadás miatt, ezért, azért, ezerféle gyakorlati okból. És mostanában, ha a srácaim kíváncsiak, mondjuk, A sötét lovagra, akkor leülök, és megnézem velük. De az okok idővel megcsappannak, és az ember abbahagyja a filmnézést. A Mementót már nagyon rég nem láttam. Vannak filmesek, akik sose nézik meg a filmjeiket. De engem érdekelnek, mert változnak az idő múlásával, ahogy az ember eltávolodik tőlük. Kezdi elfogulatlanabbul nézni őket, látni, hogy mi bennük a jó, mi a rossz, és azt hiszem, kezdenek kicsit idejétmúlttá válni.

– Igen.

– Ami nem egy örvendetes gondolat, mert az ember nem akar úgy gondolni magára, mint aki öregszik és nagyon idejétmúlttá válik, bármennyire is elkerülhetetlen…

– De hát hogyan is nézhetnénk magunkra másként?

– Igen, ebben mind egyformák vagyunk. De az embernek mégiscsak az legfőbb törekvése, hogy olyan filmet csináljon, amely időtlennek hat.

– Nyomasztja, hogy a Dunkerque-történet egy ideig, egy nemzedék számára mindenképp az ön Dunkerque-történetévé válik?

– Ez felelősséget hordoz magában, igen, abszolút tisztában vagyok vele. De valószínűleg ez az egyik oka annak, hogy a film nem próbál átfogó lenni. Nem foglalkozunk a helyzet politikumával. Nem kíséreljük meg tágabb világnézetbe foglalni, mert úgy hiszem, túl nagy merészség lenne felvállalni annak a felelősségét, hogy megpróbáljuk kisajátítani a történelem egy összetett szeletét, amelyet az ember igazából képtelen belesűríteni egy kétórás, dramatizált elbeszélésbe.

Tiszta lelkiismerettel viszem vászonra Dunkerque tudat alatti élményét, és határozom meg vele az emberek gondolatvilágát az elkövetkező néhány évre arról, hogy ez az élmény milyen lehetett. Felhatalmazottnak érzem magam rá, mert megkutattuk a témát, és hitelesen filmre tudtuk vinni. De ami a történet tágabb összefüggéseit, magát a történelmet illeti, azt nem akarom felvállalni. És nem hinném, hogy a film ezt a látszatot keltené. Ennek a filmnek nagy erénye az a keresetlenség, ami megengedi a nézőnek, hogy további történeteket képzeljen hozzá. És ez teljesen tudatos. Részben ez az oka annak, hogy ilyen a film felépítése. Teret akarunk engedni az embereknek, hogy megértsék, milyen számtalan másféle megtapasztalása lehetett a történteknek.

– Ez olyasmi, amit én is megfogalmaztam a könyvben: „Minden egyes katona számára, aki ott állt a parton vagy a mólón, vagy vonult vissza tehénen csimpaszkodva, más és más volt a valóság. Ezek a valóságok egymás mellé téve gyakran ellentmondanak egymásnak. Hogy csak egy elemét nézzük a történetnek: a tengerpart hosszan elnyúlt, és különböző testi-lelki állapotú emberek ezrei népesítették be a gyorsan változó körülmények csaknem tíz napja alatt. Hogy a csudába ne mondtak volna ellent egymásnak ezek a történetek? Az egész világ ott volt azon a tengerparton.” Én ebben érzem a lényeget. Egyetért velem?

– Hogyne. Úgy vélem, a film nagymértékben alapul az objektív valóságot meghatározó szubjektív tapasztalatok csalóka természetének ugyanilyen megítélésén. Ami az összekötő kapocs minden valaha készített filmemben. Valamennyi az egyéni tapasztalatokról szól, az objektív valósággal való lehetséges ütközésekről, és a film nagyon erőteljesen igyekszik teret engedni a látszólag végtelen számú tapasztalatnak és történetnek, amelyek aztán ellentmondanak egymásnak vagy különböző módokon értelmezik egymást. Elmondunk három történetet, amelyek egy ponton összeérnek. Megmutatjuk azt a pontot, ahol metszik egymást, és ezt a találkozást ki-ki igen-igen másképp éli meg. A tengerben kényszerleszállást végrehajtó Spitfire-pilóta egy másik Spitfire-ből nézve nyugodtnak és hidegvérűnek látszik, de mindezen ténylegesen átmenni teljesen más; ahogy később megmutatjuk a filmben. Óriási a különbség. Ez az a valami, ami mindig is izgatott az emberi tapasztalásban.

– Körbeutaztuk Angliát, dunkerque-i veteránokkal találkoztunk. Miket tudott meg a velük folytatott beszélgetésekből?

– Nagyon fontos dolgokat. De érdekes volt, hogy bár tisztelettel és alázattal viszonyultam ezekhez az emberekhez, miközben társalogtunk, az adott pillanatban nem feltétlenül voltam elragadtatva, illetve nem mindig voltam tisztában azzal, pontosan mit is fogok kinyerni a történeteikből. Azt persze tudtam, hogy ezekre a találkozókra szükség van. Muszáj beszélgetnünk olyan emberekkel, akik ott voltak, ha már egyszer ábrázolni akarjuk az élményeiket. Igazából csak most jövök rá, amikor visszatekintek a filmre, és látom azt a jelenetet, ahol a pasas belegyalogol a vízbe, hogy nem tudom, mit csinál, meg akar halni, vagy tényleg azt hiszi, hogy át tudja úszni a tengert. De annak, hogy nem tudom, az az oka, hogy emlékeim szerint hiába tettem fel a kérdést a visszaemlékezőnek, hogy: „Meg akart halni?”, nem tudott válaszolni rá. Ez közvetlen élmény volt, a veterán sajátja.

– Az illető maga sem tudta, mit csinál?

– Nem tudom. Pont erről van szó.

– Szeretünk bizonyosságot kötni mindenhez: „ezt és ezt csinálta”, holott igazából az esetek felében még magunk sem tudjuk, mit miért csinálunk. És egy ilyen helyzetben, amikor elképzelhetetlen a nyomás…

– Az ezekkel a csodálatos emberekkel folytatott beszélgetések haszna leginkább az a bizonyosság volt, hogy amire készülünk, emberi tapasztalatokra épül. Különböző emberek meséltek arról, milyen volt ott lenni a mólón, meséltek a hajókról leszálló emberekről, a pacákról, aki vizet hozott Dunkerque-be, ami azzal járt, hogy leszállt a hajóról, aztán nem tudott visszaszállni ugyanarra a hajóra. Vagy csak meséltek a zűrzavar rémálomszerű érzéséről. A rendezett zűrzavaréról – felteszem, helyesebb így beszélni arról a bürokratikus káoszról, ami a mólón uralkodott. Nagyon érdekes volt hallgatni őket. És jó volt beszélgetni azzal a férfival, aki, bár nem polgári minőségben, de átjött Angliából, hogy vizet hozzon a katonáknak. Ami engem leginkább lebilincsel, az a dolgok működése. Ezért akar Tommy mindenáron vécére menni a film elején, mert ezek az izgalmasak, az ellátási kérdések. Honnan szerezzen az ember élelmet? Honnan szerezzen vizet? Ez olyasmi, amit nem terveztek meg, és hirtelenjében kellett intézkedni, ezért volt izgalmas hallgatni olyasvalaki beszámolóját, aki átjött az ivóvízzel, de már messziről látta az összes tüzet, és tudta, hogy oda megy. Ez egy mindent uraló kép a filmben: menni a lobogó lángok felé. Ott vannak a láthatáron. Ez az utolsó hely, ahová menni akarna az ember. Ezerféle hasznosat hallottam. Idővel leszűrődtek. Úgy vélem, nagyon hasznos volt az a kérdésfelvetés, amivel ön is élt, hogy ők miben látják Dunkerque szellemiségét, mert különböző meglátások érvényesek. Emlékeim szerint három nagyon elkülönülő meglátás. Az egyik szerint a kis hajók képviselik Dunkerque szellemi hagyatékát. Másvalaki, már nem emlékszem a pontos szavakra, de gyakorlatilag azt mondta, hogy nagy töketlenkedés volt az egész. És az utolsó pasas, akivel beszéltünk, Dunkerque szellemiségét azokra vonatkoztatta, akik a peremvonalat tartották, akik hátramaradtak. És mind a hárman teljesen határozottan állították: Dunkerque ezt és ezt jelenti, punktum.

– Úgy van. Emlékszem, az egyikük kijelentette: „Az ember csakis saját magával törődött.”

– Igen. Azt hiszem, ővele folytattuk az egyik legérdekesebb beszélgetést. Azt érzékeltette velünk, hogy nem büszke azokra a tapasztalatokra, amiken átment, de határozottan úgy érezte, abban a helyzetben ez jelentette a normát mindazok számára, akik ott voltak. Éreztem, hogy egyáltalán nem arról van szó, hogy bármi rosszat vagy eltérőt tett volna, hanem csak arról, hogy történtek dolgok, amikről jobb nem beszélni, amiket legjobb volt maguk mögött hagyni. És számomra az Alex, Tommy és Gibson közti viszonyt ez a pillanat határozta meg. Ne legyen ítélkezés emberek felett. Úgy éreztem, nyílt egy ablak a szubjektív tapasztalat magántitkaira.

– Érdekesnek tartom, hogy amikor az ember elér egy bizonyos korba, a dolgok rendje gyakran eltűnik. A történetek már nem futnak az elejétől a végéig. Az idő egyre inkább jelentőségét veszti. Én mint ügyvéd, és újabban író, ösztönösen át akarom rendezni az emberek történeteit, meg akarom találni bennük a logikát, az értelmet. De ön teljesen más perspektívával érkezett, amit nagyon érdekesnek találok. Ön a filmjeiben olyan sokat foglalkozott az idő természetével, hogy az nagyon őszintének érződik.

– Való igaz. Nekem az a dolgom, hogy elmondjak egy történetet nagyon fegyelmezett és rendezett módon, akár időrendben, akár nem, és én munka nélkül maradnék, ha ez természetes lenne az emberek eszmecseréjében. A valóság az, hogy – akármilyen oknál fogva – az ember természetéből adódóan nem képes teljesen összefüggő módon számot adni az élményeiről. Úgyhogy a történetmesélés, annak bármilyen formája, mindig értékes volt a társadalomban, mert különleges képesség. Tudni kell valamit más formába önteni, és ezért van az, hogy az ember, aki nem beszél sajátos tapasztalatáról, érdekes lyukat hagy a tudatunkban, ami szerintem a szavaknál jóval kifejezőbb. Bármi történt is, azt hiszem, ő tudja valamilyen szinten, hogy az vagy banálisan hangzana nekünk, mert mondjuk annyi volt az egész, hogy ráripakodott egy tisztre, vagy valóban szégyellnivalónak hatna, és mi képtelenek lennénk megérteni. Bármi volt is, az ő szubjektív tapasztalata a történetté válással nagymértékben leértékelődne. Nagyon erősnek és gondolatébresztőnek találom azt, hogy van egy kis hézag a tudásunkban. Ez megerősíti mindazt, amit a kutatás sugallt, nevezetesen, hogy határtalan tere volt a tapasztalatoknak.

1.

Túlélés

1940 kora nyarán Anthony Irwin fiatal tisztként szolgált az essexi ezredben. Miközben zászlóalja harcolva vonult vissza a francia tengerpart felé, polgári menekülőkkel az útjukban, lövegek és repülőgépek célkeresztjében, nyomukban az előretörő német gyalogsággal, Irwin a legtöbb tiszt és közlegény bajtársához hasonlóan életében először tapasztalta meg a háborút.

Egy délután, német bombázók támadása során látott először holttesteket. Az első kettő csak felzaklatta, de a második kettőtől elhányta magát, és a látvány évekig kísértette az álmaiban. A különbség nem a haláluk módjában vagy akár a sebeik súlyosságában rejlett, hanem a második pár „szemérmetlen pózában”. Lemeztelenítve, megalázva, felfúvódva és kitekeredve a halálnál is rosszabbat testesítettek meg.

Aznap este Irwin zászlóalját újabb támadás érte. Egy fiatal közlegény összeroppant, és sírni kezdett. Irwin félreállította a fiút, hátra akarta vezetni. De a közlegény annyira belelovallta magát a görcsös sírásba, hogy nem volt hajlandó megmozdulni. Irwin úgy látta, nincs más megoldás, le kell ütni. Ráparancsolt egy őrmesterre, hogy mérjen horogütést a fiú állára, de az őrmester elhibázta, és bütykei a falon csattantak. A közlegény váratlanul magához tért, és elszaladt, de Irwin utolérte, lebirkózta, és képen vágta. A fiú ekkor az eszméletét vesztette.

Irwin a vállára vetette, és levitte egy közeli pincébe. Sötét volt odabent, és Irwin elkiáltotta magát, hogy valaki csináljon világosságot. A viszonylagos csendben meglepett hangokat hallott, egy férfiét és egy nőét, és a tekintete lassan megállapodott a pince sarkában egy katonán, aki épp egy belga pincérnővel közösült. Ki hibáztathatná őket, gondolta Irwin. A halál közelségében egyszerűen csak az életbe kapaszkodnak.

Irwin a brit expedíciós haderő azon tisztjeinek és közkatonáinak százezrei közé tartozott, akik Belgiumon keresztül vonultak vissza a tengerpart felé. A Németország elleni 1939. szeptember 3-i hadüzenetet követően hajóztak át Franciaországba. A „furcsa háború” hónapjai után május 10-én reggel indult be a német villámháború nyugaton, és a brit erők zömét sietve átdobták Belgiumba, hogy elfoglalják előre elrendezett állásaikat a Dyle folyó mentén. Ők képezték a szövetségesek balszárnyát a francia és belga haderők mellett, velük szemben Hitler B hadseregcsoportjával. Déli irányban lejjebb a hatalmas Maginot-vonal őrizte a szövetségesek jobbszárnyát, jól védett erődítmények, kiserődök és betonbunkerek rendszere végig a Németországgal szomszédos francia határon.

1940 májusában néhány rövid napig úgy tűnt, hogy a katonai mércével nagyjából egyenlő szövetségesekre és a németekre egy újabb kimerítő lövészárok-háború vár. Ha bízni lehet a történelmi tapasztalatban, a németek hamarosan nekivetik magukat az erősen védett szövetséges vonalaknak.

A szövetséges katonai vezetők azonban ehelyett kemény leckét kaptak korszerű hadviselésből. A nagy erőkkel őrzött szövetséges szárnyak között húzódott az Ardennek, ez az elméletileg áthatolhatatlan és francia részről csak gyengén védett erdőség; mindössze négy könnyű lovas hadosztály és tíz tartalék hadosztály tartott egy százötven kilométeres határt. És a németeknek volt egy haditervük ennek a határszakasznak a kihasználására.

Az elsőként Erich Manstein altábornagy által felvázolt haditerv 1940 májusára hét változaton esett át. A tervezet magába foglalt egy Hollandiára és Észak-Belgiumra mérendő nyitó támadást a szövetségesek kelepcébe csalására. Ugyanis a német támadás ezzel egy időben beinduló fő csapása délebbre, az ardenneki határ leggyengébb szakaszára irányul. Ez a támadás páncéloshadosztályok vezetésével kezdődik, átkelnek a Meuse folyón, átnyomulnak a Sedan körüli térségen, és előretörnek északnyugatra a tengerpart felé, kettévágják a francia hadakat, és az északi támadással egyesülve bekerítik a brit expedíciós haderőt.

A Manstein-terv rendkívül kockázatos volt: egy erdős területen való áttörés hatalmas hadellátási kihívást jelentett, és a Panzer harckocsi nagyrészt kipróbálatlan fegyver volt. A terv sikere a példátlan gyorsaságon és az erőteljes légi támogatáson múlt, de mindenekfelett a meglepetésen. Ha a franciák előzetesen tudomást szereznek róla, egészen biztosan kudarcba fullad. 1940 januárjában azonban a belgák megszereztek egy példányt az előző német haditervből, benne a Hollandiában és Belgiumban indítandó fő támadással. Ez a németek első világháborús stratégiájának egyszerű megismétlése volt, és a szövetségeseknek nem volt okuk azt hinni, hogy a németek most máson törnék a fejüket.

A Manstein-terv kockázati foka annyira magas volt, és teljes szakítást jelentett a hagyományos gyakorlattal, így a német tábornokok többsége elutasította. Befolyásos támogatóra talált azonban Franz Halder vezérezredesben, a német hadsereg vezérkari főnökében. És döntő módon pártolta az az ember, akinek a véleménye mindent felülírt a náci Németországban: Adolf Hitler. A támadás zöld utat kapott.

Francia részről a meglepetés teljesebb nem is lehetett volna. A páncélozott erők, élükön Heinz Guderian altábornagy páncéloshadtestével és a Luftwaffe pusztító légi támogatásával, áttörték az ellenséges vonalakat, hatalmas rést szakítva a francia védelmen. Német tankok háborítatlanul robogtak át Franciaországon. Ez volt az ok, ami miatt mindössze napokkal azután, hogy elfoglalták állásaikat Belgiumban, hátrarendelték a brit katonákat, akik nyilvánvalóan képesek lettek volna állni a sarat a németekkel szemben. Biztos valamilyen taktikai megfontolásból kell visszavonulniuk. A németek talán betörtek egy közeli szektorba? Vagy kifejezetten az ő zászlóaljuk valamilyen fegyelmezetlensége miatt küldik őket hátra?

Eleinte a brit alakulatok szakaszosan vonultak vissza, az egyik védvonalból a másikba. Olykor egy egész hadosztályt vontak ki, hogy elreteszeljenek vele egy távoli rést. Ahogy a visszavonulás lendületbe jött, a zűrzavar fokozódott, és rémhírek kezdtek keringeni. Az egyik igaznak bizonyult: egy hatalmas áttörés délen a brit hadsereg átkarolásával fenyegetett. De a visszavonulás túlnyomó része alatt fel sem merült a kivonás, és szóba sem jött a mostanra legendás név: Dunkerque.

Az elit gárdistáktól a kiképzetlen építőszolgálatosokig mindenféle katona a visszavonulók között találta magát. Egyesek gyalogosan haladtak, zászlóaljerőben meneteltek vagy egymagukban botladoztak. Mások teherautóra, lóra, vontatóra vagy biciklire kapaszkodtak. Egy rettenthetetlen csapatot teheneket megülve láttak. A tűz alatt tartott és akadozva ellátott brit katonák a legkülönbözőbb testi és lelki állapotban voltak.

A sussexi királyi ezred egyik katonája, Walter Osborn különösen nagy csávában volt. Miután névtelen levelet írt a miniszterelnöknek, Winston Churchillnek, amelyben kért „egy kis szabadságot a legényeknek”, negyvenkét nap fogdára ítélték „a rendre és magaviseletre sérelmes hangvételért”. Most együtt küzdhetett a bajtársaival a fegyveres visszavonulásban, kis szépséghibával. Valahányszor a harci cselekmények szüneteltek, bezárták egy közeli pajtába vagy pincébe, hogy tovább tölthesse a büntetését. Ezt igazságtalanságnak érezte. Egy katonai rendésznek így panaszkodott: – Az embernek joga van tudni, hol áll!

Még cifrább ügy volt egy pöttöm katonáé, aki egy teherautón gubbasztott a Tourcoingba vezető úton. Rohamsisakjával, khaki nagykabátjával és karabélyával úgy nézett ki, mint bármelyik másik társa. Talán az egyenruha kicsit lógott rajta, de ez aligha volt szokatlan. A sorkatonáktól nem volt elvárható, hogy úgy öltözzenek, mint Errol Flynn A könnyűlovasság támadásában. Ebben a katonában az volt a különös, hogy férjhez ment a kelet-surrey-i ezred egyik közlegényéhez.

Ezt a katonát Augusta Hersey-nek hívták. A huszonegy éves francia lány nemrég kötött házasságot Bill Hersey-vel, a kelet-surrey-iak raktárosával. Augusta szüleinek kávézójában ismerkedtek meg egymással, amikor Hersey a közelben állomásozott, és jóllehet egyikük se tudott egy kukkot se a másik nyelvén, egymásba szerettek. Hersey úgy kérte meg Augusta apjától a lánya kezét, hogy rámutatott a francia–angol szótárban a „házasság” szóra, és közben azt hajtogatta, „én a lányát…”.

Hersey hálát adhatott a szerencséjének, amiért olyan érzelgős századparancsnokkal áldotta meg a sors, aki megengedte – a szolgálati szabályzat megannyi előírása ellenére –, hogy Augusta katonai egyenruhába bújjon, és a férje zászlóaljával együtt vonuljon. Így történt, hogy a pár szinte kéz a kézben menekülhetett a német előrenyomulás elől. De visszavonulásuknak nem volt határozott célja mindaddig, amíg a brit parancsnok, Lord Gort arra a bátor elhatározásra nem jutott, hogy hadserege egy részét csak úgy mentheti meg, ha Anthony Irwint, Walter Osbornt és a brit expedíciós haderő maradványát Dunkerque-be küldi, az egyetlen kikötőbe, amely még a szövetségesek kezén volt, ahonnan legalább egy hányadukat sietve hazaszállíthatják hajóval.

A katonákat emlékezetes látvány fogadta Dunkerque-ben. A Tengerészeti Minisztérium William Tennant sorhajókapitányt nevezte ki a dunkerque-i haditengerészeti erők parancsnokának. Tennant május 27-én reggel hajózott át Doverből Dunkerque-be a Dinamó művelet összehangolására. Egy lángoló városba érkezett, az utcákat roncsok torlaszolták el, az összes ablak betörve. Égő olajfinomító füstje lepte be a kikötővárost. Halottak és sebesültek hevertek az utcákon. Dühödt, acsarkodó csürhe állta útját a gyalogosan haladó sorhajókapitánynak: karabélyaikat markoló brit katonák. Tennantnek azzal sikerült feloldania a kényes helyzetet, hogy a hangadót megkínálta egy korttyal a flaskájából.

Két nappal később egy másik tengerésztiszt is megérkezett Dunkerque-be. A tenger felől közeledve olyan megrendítő kép tárult a szeme elé, amelyhez foghatót csak keveset látott életében. A kikötőtől keletre egy tizenöt kilométeres partszakasz teljes hosszában emberek tízezreitől feketéllt. Ahogy közelebb ért, azt látta, hogy sokan belegázolnak a vízbe, libasort alkotva várják, hogy belebucskázhassanak a szánalmas kis csónakokba. A dolog reménytelennek tűnt. Nem létezik, tűnődött, hogy e katonák kis töredékénél többnek reménye legyen a kijutásra.

Az ember minél közelebb ért a parthoz, és minél több időt töltött ott, annál világosabbá vált, hogy nincs egységes kép és nincs egységes történet. A sussexi királyi ezred egyik tisztjének az ragadt meg az emlékezetében, hogy a partra megérkezve egy katonai rendész feszesen tiszteleg neki, az alakulatáról kérdezi, majd udvariasan az egyik tökéletesen rendezett sorhoz irányítja. Egy fiatal híradóst viszont azzal fogadtak egy másik sornál, hogy „húzz innen, vagy golyót kapsz”. Egy utász őrmester pedig szemtanúja volt, ahogy kétségbeesett katonák tömege igyekszik beverekedni magát egy csónakba, amint az a part menti sekélyesbe ér. Hogy bármi áron helyreállítsa a rendet, mielőtt a csónak felfordul, a kormányos matróz előrántotta a revolverét, és fejbe lőtte az egyik katonát. A többiek alig reagáltak rá. „Akkora zűrzavar volt a parton, hogy ez is helyénvalónak tűnt” – emlékszik vissza az őrmester.

Minden egyes katona számára, aki ott állt a parton vagy a mólón (a hosszú hullámtörő gáton, ahonnan a katonák többségét kimenekítették), vagy vonult vissza tehénen csimpaszkodva, más és más volt a valóság. Ezek a valóságok egymás mellé téve gyakran ellentmondanak egymásnak. Hogy csak egy elemét nézzük a történetnek: a tengerpart hosszan elnyúlt, és különböző testi-lelki állapotú emberek ezrei népesítették be a gyorsan változó körülmények csaknem tíz napja alatt. Hogy a csudába ne mondtak volna ellent egymásnak ezek a történetek? Az egész világ ott volt azon a tengerparton.

És a valóság azután sem lett szebb, amikor a katonák feljutottak, és a hajók elindultak Angliába. A Luftwaffe bombáinak és géppuskasorozatainak kitéve, a parti ütegek gránátzáporában, az aknáktól és torpedóktól való félelem közepette úton lehettek ugyan a biztonság felé, de még nem érték el. A cheshire-i ezred egyik tisztje harmincadmagával egy tízevezős csónakban tartott a mély vízben horgonyzó romboló felé, hogy majd az vigye haza őket. Miközben a tízevezős közeledett, a romboló váratlanul felhúzta a horgonyt, és elindult Anglia felé. Egy tábori lelkész kétségbeesetten felugrott a csónakban, és elkiáltotta magát: – Uram! Uram! Miért hagytál el minket?! – Víz kezdett ömleni az ugrástól megbillent csónakba, és mindenki egyszerre üvöltött a pappal. Másodpercekkel később, mintha csak válaszul a lelkészi fohászra, vagy talán a harminc torokból feltörő, éktelen ricsajra, a romboló megfordult, és odajött felszedni őket.

Végül a brit expedíciós haderő túlnyomó többségét szerencsésen hazaszállították Dunkerque-ből. Legtöbbjük a haditengerészet egységein vagy nagy kereskedelmi hajókon távozott; a híres „kis hajók” (egyeseket közülük egyszerű emberek vezették, főleg tengerészek) elsősorban a sekély parti vízből ingáztak a katonákkal a mélyben horgonyzó nagyobb hajókhoz. De ha ezek a katonák elestek vagy fogságba kerültek volna, Nagy-Britannia egészen biztosan rákényszerült volna a békekötésre Hitlerrel, a történelem jóval sötétebb irányt vett volna, és ma mindannyian egy egészen másfajta világban élnénk.

Ez a magyarázat arra, hogy Dunkerque története – amely lényegében egy katasztrofális vereséget követő, kétségbeesett csapatkivonásról szól – miért tűnik fel dicsőséges esemény színében, mintegy a győzelem kiragadásaként a világvész torkából. Amíg az első világháborúra emlékező fegyvernyugvás napja és a legtöbb más háborús emlékünnep komor alkalmak a veszteségek előtti tisztelgésre, Dunkerque évfordulói a reményt és a megmaradást jelképezik – és ezt jelképezték már a kezdetektől.

Amikor a csapatkivonás megkezdődött, Nagy-Britannia katonai helyzete olyan borzasztó volt, hogy, mint Pandóra szelencéjében, csak a remény maradt. Május 26-án, vasárnap nemzeti imanapot tartottak. A westminsteri apátsági templomban és a Szent Pál-székesegyházban bemutatott szertartásokat másolták le Nagy-Britannia-szerte a templomokban és zsinagógákban és a southfieldsi London-mecsetben.

Szentbeszédében a canterburyi érsek kijelentette, hogy az ország nemcsak rászorul, de érdemes is Isten segítségére. „Felszólíttattunk kivenni részünket ebben a jó és rossz közt folyó, hatalmas háborúban” – mondta, és utalt rá, hogy Nagy-Britannia erkölcsi vezérelveit a szentség hatja át, mert „Isten akaratát testesítik meg”. Isten Nagy-Britanniával van, és csakis Ő a tudója, hogy a gonosz ellenség mi módon fog elbukni. Nem meglepő, hogy a Winston Churchill által sietve csodálatosnak kikiáltott csapatkivonás majdhogynem szakrális jelleget öltött. Úgy tűnt, az érseknek igaza van, Nagy-Britannia az Úr kegyeltje. Ez megerősítette olyan írók nézeteit, mint Rupert Brooke és Rudyard Kipling, és bábáskodott egy fogalom, a „dunkerque-i szellem” megszületése körül, amely túlélte az azóta eltelt hét és fél évtizedet.

A megadás és vereségtudat elutasításában megtestesülő dunkerque-i szellem szemlátomást magától támadt. Amikor a katonák visszaérkeztek Nagy-Britanniába, a legtöbbjük egy eltiport sereg szánalmas hírmondójának tartotta magát. Sokan szégyenkeztek. De nem várt közhangulattal találták szembe magukat. „Felraktak bennünket a vonatra, és valahányszor megálltunk, emberek jöttek fel kávéval és cigarettával – mondja a durhami könnyűgyalogosok főhadnagya. – Ebből a roppant örvendezésből azt állapítottuk meg, hogy hősök vagyunk, és valamiféle győzelmet arattunk. Még akkor is, ha nyilvánvaló volt, hogy alaposan elpáholtak bennünket.”

A Lancashire-ben élő Nella Last háztartásbeli június elején ezt írta a naplójába:

Ma reggel ráérősen reggeliztem, újra és újra elolvastam a tudósításokat a dunkerque-i csapatkivonásról. Úgy éreztem, mintha mélyen bennem egy hárfa zengene és énekelne… Elfelejtettem, hogy középkorú háziasszony vagyok, aki hamar elfárad, és fáj a dereka. Ez a történet azt az érzést keltette, hogy részese vagyok valaminek, ami halhatatlan.

Az érzelmi túláradás azonban nem tetszett mindenkinek. A visszavonulás idején a 3. hadosztály parancsnoki posztját betöltő Bernard Montgomery vezérőrnagy undorral nézte, hogy a katonák „Dunkerque” feliratú, hímzett posztójelvénnyel az egyenruhájukon sétálnak Londonban. „Hősöknek hitték magukat, és a polgári köztudat is így hitte – írta később. – Nem tudatosult bennük, hogy a brit hadsereg katasztrofális vereséget szenvedett.” A német invázió árnyékában a büszkeség és öntömjénezés megnyilvánulásai nem voltak Montgomery ínyére. De amíg Nagy-Britanniának esélye volt rá, hogy fegyverrel a kézben talpon maradjon, a többség szemében a hazatérő katonák dicsőséges hősök voltak.

A civilek közül is őrizkedtek néhányan az örömujjongástól. Egy öregasszony a június 3-án Doverben kiszálló, megtört katonákat látva így szólt: „Leánykoromban a katonák olyan fessen néztek ki, és sehová nem mentek volna kesztyű nélkül.” Akinek nyilatkozott, a Mass Observation társadalomkutató szervezet kérdezőbiztosa, fásult, közönyös hangulatot figyelt meg a városban. „Csak azt tudom mondani, hogy se zászlók, se virágok, ellentétben az újságtudósításokkal” – írta.

Függetlenül attól, mennyire volt széles körű az érzés, a hatóságok buzgón pártolták a felindultság és megkönnyebbülés légkörét – és Winston Churchill ehhez különösen értett. Oliver Lyttelton szerint, aki később tagja lett Churchill háborús kabinetjének, a nagy vezetői képesség abban áll, hogy az észszerű gondolkodást el kell tudni fojtani, és lelkesedéssel helyettesíteni. 1940-ben az esélyek gondos latolgatása után kevesen szánták volna rá magukat a döntő cselekvésre. Jóllehet Churchill nem volt a világ legokosabb embere, megvolt benne a képesség országa lelkesítésére. Azt éreztette az emberrel, mintha nagy események nagy tényezője volna, fogalmaz Lyttelton.

Június 4-én este a rádióhallgatók összeállítást hallottak a miniszterelnöki beszédből, amely valamivel korábban hangzott el az alsóházban. A beszéd nem kísérelte meg elhallgatni a valóságot: Churchill szólt a német páncéloshadosztályokról, amelyek kaszaként suhintottak a brit, francia és belga csapatokra északon, szorosan a nyomukban a német hadsereg „lomha, brutális tömegével”. Szólt az emberveszteségről és a fegyverekben és felszerelésben bekövetkezett nyomasztó veszteségekről. Beismerte, hogy a hadsereg megmenekülése feletti hála „nem kendőzheti el az ország elől azt a tényt, hogy ami Franciaországban és Belgiumban történt, az egy hatalmas katonai katasztrófa”.

De Churchill beszélt „a kimenekítés csodájáról” is, amelyet „bátorsággal, állhatatossággal, tökéletes fegyelemmel, hibátlan szolgálattal, találékonysággal, hozzáértéssel, legyőzhetetlen hűséggel” valósítottak meg. Ha erre vagyunk képesek vereségben, emlékeztetett, akkor képzeljük el, mire lehetünk képesek győzelemben! Ezután beszélt arról az önbizalomról, amellyel Nagy-Britannia képes lesz megvédeni magát a német invázióval szemben:

Harcolni fogunk a tengereken és óceánokon, harcolni fogunk egyre növekvő önbizalommal és növekvő erővel a levegőben, megvédjük szigetünket bármi áron is, harcolni fogunk a tengerpartokon, harcolni fogunk a hídfőkön, harcolni fogunk a földeken és az utcákon, harcolni fogunk a hegyekben; sosem adjuk meg magunkat…

Bár ezek a szavak lelkesítően kellett hogy hangozzanak (a másnap reggeli Daily Mirror címlapján üvöltő betűkkel állt a „SOSEM ADJUK MEG MAGUNKAT”), attól még nehéz jövőt sejtettek. Az utcákon és a hegyekben folytatott harc partizánháborút jelentett, azt a fajta harcmodort, amire át kell állni, ha a németek már megvetették a lábukat Nagy-Britanniában. De emellett Churchill arra is utalt, hogy Nagy-Britanniának mozgósítható erői vannak tartalékban. És miközben ez megnyugtatásul szolgált az ország népének, egyúttal burkolt üzenet is volt az Egyesült Államoknak. Churchill azt mondta vele: tartjuk a várat, amíg nem jöttök és nem álltok mellénk. De könyörgünk, ne sokat habozzatok…

Egy londoni tizenéves, Joan Seaman tisztán emlékszik, mennyire rémült volt a Dunkerque utáni napokban. De a miniszterelnöki beszéd hallatán mintha kicserélték volna. „Amikor az emberek Churchillt pocskondiázták, én mindig azt mondtam: jó, jó, de ő oszlatta el a félelmemet!” A hadsereg teherszállítási szolgálatában katonáskodó George Purton közlegénynek épp csak sikerült visszakecmeregnie Dunkerque-ből. Nem osztotta Churchill nézetét a kiürítéssel kapcsolatban, de amikor az eszmefuttatást hallgatta, nem voltak kétségei afelől, hogy „remek propagandafogás”.

Másnap, június 5-én este egy másik BBC-rádióadás öntött erőt a nemzetbe. A hírek után J. B. Priestley regény- és színműíró szólalt meg. Priestley jóval pajtáskodóbb hangot ütött meg Churchillnél, mintha csak kocsmában italozna baráti körben. Yorkshire-i akcentusával az író a jellegzetes angol módit parodizálta a dunkerque-i csapatkivonásban, a csúnya baklövést, amit helyre kell hozni, még mielőtt késő lesz. Csúfolódott a németeken: talán nem követnek el annyi hibát, de nem érnek el nagy eredményeket sem. „Olyan sótlanok, hogy még sose sikerült észrevétetniük magukat a világgal.” Beszédét afelé kanyarítva, hogy a britek szeretetre méltók, esztelenek és fellegjárók, rátért az egész ügy „legangolabb” vonatkozására: a kis sétagőzösökre, amelyeket elszólítottak a homokvárak és citromos nyalókák strandi világából a mágneses aknák és gépágyúk poklába. A gőzösök közül néhány elsüllyedt. De ezek mostanra halhatatlanok: „És amikor a dédunokáink megtudják, hogy ezt a háborút úgy kezdtük, hogy a sírból hoztuk vissza a győzelmet, talán azt is megtudják, hogy a kis sétagőzösök kirándulást tettek a pokolba, és győzedelmesen jöttek vissza.”

Priestley beszédén – és a dunkerque-i csapatkivonással kapcsolatos más megszólalásokon – átüt a britekben megnyilvánuló tulajdonságok fölötti büszkeség: szerénység, bajtársiasság, szertelenség, tisztességbe vetett hit, szembeszegülés a zsarolással és laza felsőbbrendűség. Az ember végül is nem akarhatja, hogy azt lássák, vért izzad. Ahogy Kipling írta egykor:

Mennél nagyobb a dolog

Annál derűsebben végezd

Könnyedség üljön arcodon

Legyen ez örökre angol védjegy!

Dunkerque kisarjadó történetét úgy alakították, hogy idomuljon a nemzeti önérzethez. Végül is mikor esett meg, hogy egy bátor kis hadsereg menekült a francia partok felé egy dölyfös és jóval erősebb ellenség elől, és azután hátrányos helyzetből is sikerrel kiharcolta magának a szabadságot? A százéves háború idején, természetesen, amikor az angolok megnyerték a dicsőséges azincourt-i csatát, amelyet, Shakespeare szavaival „a boldog kevesek, egy falka testvér”{2} vívott. Ha egyszer az angol önérzet már megszületett Azincourt-nál, a dunkerque-i történet igazán kevés alakítgatásra szorult.

Az uralkodó közhangulat lemérhető egy színdarab keltette visszhangból, amelyet két héttel a dunkerque-i csapatkivonás után mutattak be. A Viharsziklát, főszerepben Michael Redgrave-vel a kensingtoni Neighbourhood Színházban adták elő. Szerzője, Robert Ardrey úgy fogalmazott, hogy a darabja reményvesztett embereknek szól – és azonnali kasszasiker lett. Harold Hobson színikritikus úgy emlékszik vissza, hogy a mű ugyanolyan hatással volt a közönségére, mint a Churchill-beszéd a magáéra. A Viharszikla akkora népszerűséget aratott, hogy a pénzügyminisztérium titokban megfinanszírozta az átköltöztetését a West Endre – ami jól mutatja, milyen elmosódott volt a határ a spontán szellem és a hatóságok kézrátétele között.

A cselekmény egy újságíró körül forog, aki kiábrándult a modern világból, és visszavonult az amerikai Nagy-tavakhoz egy világítótorony magányába. Szellemek látogatják meg, férfiak és nők, akik egy évszázaddal azelőtt fulladtak vízbe, miközben nyugatra menekültek saját koruk problémái elől. Az újságíró és a szellemek beszélgetése közben a párhuzam egyre világosabbá válik, és ahogy a vízbe fúltaknak fel kellett volna vállalniuk koruk problémáit, ugyanezt kell tennie most az újságírónak is. Elhatározza, hogy otthagyja a világítótornyot, és kiveszi a részét a háborús küzdelemből. A záró monológban azokat a kérdéseket feszegeti, amelyek az előadás közönségét is foglalkoztatják:

Minden okunk megvan azt hinni, hogy a háborúk egy nap meg fognak szűnni, de csak ha mi magunk parancsolunk megálljt nekik. Belépünk azért, hogy túllépjünk rajtuk… Egy új világrendet kell megteremtenünk a régi káoszából… Egy új rendet, amely véget vet az elnyomásnak, munkanélküliségnek, éhínségnek és háborúknak, ahogy a régi rend is véget vetett a dögvésznek és a pestisnek. És ez az, amiért harcolnunk és dolgoznunk kell… Nem a harcolás kedvéért kell harcolnunk, hanem hogy egy új világot alkossunk a régiből.

Az ilyen magasztos társadalmi törekvések rámutatnak a dunkerque-i szellem mutálódására. A kezdeti megkönnyebbülés és büszkeség érzése (hogy a vereség nem elkerülhetetlen, illetve hogy micsoda eposzi erőfeszítés valósult meg) a politikai realitásokkal összekapcsolva valami összetettebbet és érdekesebbet adott ki. Ha Adolf Hitler nem oka, hanem csak tünete a problémának, akkor a győzelemmel egy jobb és tisztességesebb világnak kell eljönnie.

De minden mondott és írott szó mellett a dunkerque-i szellem talán a brit ipar szférájában nyilvánult meg leglenyűgözőbben. A csapatkivonás után a munkások azonnal teljes tudatára ébredtek, hogy még nagyobb ipari erőfeszítésre van szükség. A vállalatvezetés és a munkaerő e ritka, a megmaradás közös érdekét tükröző összhangja jelentette talán a dunkerque-i szellem csúcspontját. A Spitfire és Hurricane vadászgépek porlasztóit gyártó birminghami SU-üzemben a teljesítmény Dunkerque után fél hónappal megkétszereződött. A hivatalos munkaidő reggel nyolctól este hétig tartott heti hét napon át, de sok munkás a munkapadoknál maradt éjfélig, és az üzemben aludt. Ilyen hozzáállás elképzelhetetlen lett volna a múlt század szinte bármely más időszakában.

Amikor a Luftwaffe-bombázók Nagy-Britannia elleni hadjárata idején, 1940 szeptemberétől 1941 májusáig légoltalmi teendők kötötték le az országot nyolc és fél hónapon át, a dunkerque-i szellem és a légoltalmi szellem egyetlen eszményített hangulatba olvadt össze – az a tény, hogy a bombák nem válogatnak, kidomborította az összefogás szükségességét. De mindkettő lényegét az az ösztönös felismerés adta, hogy igazából az élet a legfontosabb.

A háborút közvetlenül követő években néha azért hozakodtak elő a dunkerque-i szellem eszméjével, hogy ostorozzák azt az állítólagos brit vonást, miszerint ez a nép csak akkor gyürkőzik neki valaminek igazán, ha nagyon muszáj, de újabban a legkorábbi, legegyszerűbb jelentésében használják. 2015 decemberében például Peter Clarkson nyugalmazott képkeretező fürdőnadrágot húzott, és úszni ment a konyhájába, miután a nagy esőzések elárasztották cumbriai otthonát. – Mi így kezeljük ezeket az áradásokat! – kiáltotta, miközben mellúszásban eltempózott a tűzhely mellett, majd kifejtette, hogy a szomszédokat akarta „felcukkolni egy kis dunkerque-i szellemmel”. És amikor a Hull City labdarúgócsapata repülőrajtot vett az angol bajnokság 2016–17-es idényében a kulcsjátékosok sérülései ellenére, állandó vezetőedző nélkül, a középpályás Shaun Maloney a klubban uralkodó „dunkerque-i szellemnek” tulajdonította az eredményeket.

De a dunkerque-i szellem a 2016-os brexitnépszavazási kampányban érte el tetőfokát, amikor az országot valósággal elárasztották az erre az időszakra tett utalások. Peter Hargreaves, a kilépés egyik fő szorgalmazója azzal szólította fel a szavazóközönséget a brexit melletti voksolásra, hogy visszanyúlt arra az időre, amikor Nagy-Britannia utoljára hagyta el Európát. „Ez ismét olyan lesz, mint Dunkerque – jelentette ki. – Kijövünk Európából, és hihetetlenül sikeresek leszünk, mert újra kritikus helyzetbe kerülünk. És a kritikus helyzet fantasztikus.” Nigel Farage ugyanakkor nem elégedett meg Dunkerque puszta emlegetésével, hanem megpróbálta újra színre vinni azzal, hogy kis hajók flottáját úsztatta fel a Temzén, rajtuk ilyesmi jelszavakkal: „Szavazz a kilépésre, és legyen Britannia újra Nagy!”

De ezek a mai helyzetekben élő, mai célokat kitűző emberek szavai és tettei. A csapatkivonás veteránjai miben látják a dunkerque-i szellemet? Mit jelentett nekik, illetve mit jelent ma?

Túlnyomórészt az egyéni tapasztalataikra vonatkoztatnak. Robert Halliday utász a háború kezdetén érkezett Franciaországba, és Bray-Dunes-ből menekítették ki június 1-jén. Az ő számára a dunkerque-i szellemet a peremvonalakon ádázan harcoló brit és francia katonák testesítették meg. „Azok a srácok, akik sakkban tartották a németeket, és lehetővé tették, hogy kijussunk, szó szerint aranyat értek!” – mondja. Emlékszik, hogy amikor elhaladt a katonák mellett, odakiáltottak neki: „Sok szerencsét, jó utat!” Halliday szeme felszikrázik, amikor felidézi ezeket az eseményeket. A dunkerque-i szellem neki nagyon is valóságos marad. „Csodálatos volt”, fogalmaz. George Wagner, akit De Panne-ből menekítettek ki június 1-jén, a dunkerque-i szellemet a túlélésben látja. „Ugyanúgy életben akartunk maradni, ahogy az ország. Ez az egész a bajtársiasságról és egymás segítéséről szólt.”

Nem mindenki ért ezzel egyet. A szállítószolgálatos Ted Oatest a dunkerque-i mólóról mentették ki. Arra a kérdésre, hogy a dunkerque-i szellem jelent-e neki bármit, csak a fejét rázza. És a dunkerque-i szellemnek nyomát sem látó George Purton úgy érzi, hogy a brit hadsereget gyakorlatilag elárulták. „Beledobtak bennünket valamibe, amivel nem tudtunk megbirkózni” – mondja. Dunkerque-re úgy emlékszik vissza, mint az elszigeteltség napjaira. „Annyi minden zajlott, és az ember csak magával törődött. Azon törte a fejét: hogy a pokolba fogok kikeveredni ebből?”

Dunkerque félig-meddig szakrális helyet foglal el Nagy-Britannia kollektív tudatában. Egymással ellentétes tapasztalatokat és megközelítéseket szült. Pusztán a néphagyományszerű emlékezetével és politikailag kapóra jövő értelmezéseivel erős érzelmeket vált ki nem csupán a veteránok, hanem a későbbi nemzedékek körében is. De vajon hogyan áll hozzá egy mai filmkészítő?

A jelenleg alkotó egyik legtekintélyesebb filmrendező, Chris Nolan írt és forgatott egy nagyjátékfilmet a dunkerque-i csapatkivonás hátterébe ágyazva. Ez egy olyan történet volt, amelyben mindig is otthonosan mozgott. „Azt hiszem, ezt minden angol kisdiák ismeri – mondja. – Benne van az ember zsigereiben, de arra gondoltam, hogy ideje visszanyúlni az eredeti forráshoz.”

A Dunkerque-történet új megközelítéséhez Chris kérdéseket sorakoztatott fel azzal kapcsolatban, hogy valójában mi történt. „Modern, cinikus emberként azt tételeztem fel, hogy csalódásban lesz részem, amikor vizsgálódni kezdek. Hogy a dunkerque-i szellem mitológiája kipukkad, és egy leginkább banális mag marad belőle.” De miközben hántotta le a rétegeket, valami nem vártra bukkant: „Rájöttem, hogy a leegyszerűsítések igazából egy nagyobb igazságra mutatnak rá, mert a nagyobb igazság, a fák mögött az erdő abból áll, hogy egészen rendkívüli dolog történt Dunkerque-nél. Rájöttem, milyen végtelenül heroikus esemény volt ez.”

Heroikus, de nem egysíkúan. „Ha az ember belemerül a történet való világába, hogy milyen lehetett ott lenni valójában, egy hihetetlen bonyolult eseménnyel találja szembe magát. Elég csak a résztvevők puszta számát nézni – mintha egy nagyváros lett volna ott a parton. És minden nagyvárosban ott van a gyávaság, ott van az önzés, ott van a kapzsiság, és ott vannak a hősiesség példái is.” És az, hogy a hősiesség a negatív viselkedések mellett csillant fel, hogy a nemtelen emberi természet ellenében virult, csak még vonzóbbá és erősebbé teszi. „Ez az igazi hősiesség” – mondja Chris. Mégis, minden egyéni cselekedet ellenére a nagyobb jóra törekvő egyszerű emberek közös erőfeszítésének tekinti a dunkerque-i csapatkivonást. Ettől lesz a hősiesség több az alkotóelemeinek összegénél. És végső soron ez volt az ok, ami miatt elkészítette a filmet.

További vonzerő a történet egyetemessége. „Mindenki fel tudja fogni, milyen nagyszabású: ősi, bibliai – lásd az egyiptomiak által tengerbe szorított zsidók.” Ez ideális hátteret kínált a terhes előtörténetek nélküli, névtelen alakoknak, akiket Chris jelen idejű szereplőknek nevez. „Az volt az elképzelés, hogy legyenek névtelenek és semlegesek, és a velük találkozó nézők beleélhetik magukat jelen idejű gondjaikba és kihívásaikba.”

Chris filmkészítés közben a nézők felhatalmazottjának tekinti magát. „Amit érzek, és ahogyan rögzíteni szándékozom, amit érzek, ami beindítja a képzeletemet ahhoz, hogyan rakjam össze a filmet.” Ha a helyes úton jár, azt a zsigeri reakcióiból érzi. „Mintha moziban ülve nézném, úgy forgatok”, mondja. És neki attól lesz jól elmondva a történet, ha a résztvevők szemszögéből van fényképezve – a földön, a levegőben és a tengeren. Ami azt jelenti, hogy a kis hajókon szinte valamennyi végül felhasznált képsor a fedélzetről való, a repülőgépeken pedig a kamerákat gondosan olyan helyekre építették be, ahonnan a nézők azt láthatják, amit a pilóta lát. „Az ember azt akarja, hogy minden valódinak érződjön, a valóság élményét adják. A színtiszta mozifilm szerintem mindig szubjektív élmény.”

Az ellenség alig jelenik meg a filmben. Német katonák csak futólag tűnnek fel, és a néző akkor is alig látja az arcukat. De ez, mutat rá Nolan, a valóságos helyzetet tükrözi, az emberek szubjektív élményét a tengerparton. „Ha megnézzük a szemtanúk beszámolóit, a brit katonák többségével csak szórványosan fordult elő, hogy közvetlen kapcsolatba kerültek volna az ellenséggel. Bele akartam bújtatni a nézőt egy ilyen helyzetbe került fiatal, tapasztalatlan katona bőrébe, és a beszámolókból tudható, hogy ők nem néztek farkasszemet németekkel. Hű akartam lenni ehhez, és meg akartam ragadni a történet időtlenségét. Annak, hogy a történet kiállta nemzedékek tolmácsolását, és állni fogja továbbra is, az az oka, hogy nem a németekről és nem a britekről szól, nem az adott háború sajátosságairól. Hanem a túlélésről. Túléléstörténetet akartam csinálni belőle.”

A valóságban a legtöbb brit katonának (legalábbis azoknak, akik nem a dunkerque-i peremvonalat védték) repülőgépek, tüzérségi lövegek, tengeralattjárók, aknák és ágyúnaszádok jelentették az ellenséget. És egy csata a láthatatlan ellenséggel, amellyel nem lehet verekedni, nem lehet megérinteni, és gyakran még látni sem, szokatlan háborús filmet sejtet. Valójában Chris szemében még csak nem is háborús film. „Inkább horror, mint háborús film. Lélektani horror, a láthatatlan fenyegetések filmje. A srácok a parton vajmi keveset fogtak fel abból, hogy mi történt és mi fog történni, és én azt akarom, hogy a nézők is ugyanebben a helyzetben legyenek.”

Egy másik ellenség volt az idő. „Ez a helyzet az idővel való versenyfutásról szól – mondja Chris. – Ugyanakkor a részt vevő embereknek rengeteg ideje van, ami unalomból, pangásból, meg nem történő dolgokból áll össze. Ott rekedtek, és a feszültség ebből jön, az adrenalin ebből jön. Ha filmet készítek arról, hogy emberek állnak sorba egy semmibe vezető hídon, az idő válik perdöntővé.”

Meglehet, Nolan azt szeretné, hogy a nézők érezzék ugyanolyan zavarodottnak és tájékozatlannak magukat, mint akik a pergőtűzben azért állnak sorba, hogy feljussanak egy hazatartó hajóra, de nekem, az ugyanerről a témáról szóló történelmi könyv szerzőjének nem lehet ugyanez a szándékom. Én színes tablót szeretnék festeni az esetről, sokkal bővebb felvilágosítást nyújtani az olvasónak annál, mint ahogy két katona tájékoztatta az 54. repülőezred pilótáját, Al Deere-t, miután a repülő hadnagy kényszerleszállást hajtott végre a tengerparton május 28-án:

– Hová mennek? – kérdezte Deere.

– Tudja azt maga – mondta az egyik katona.

– Evakuálás van, ugye?

– Nem tudjuk.

De mielőtt megvizsgálnám a történteket, történelmi összefüggésbe akarom helyezni az esetet, ezért elengedhetetlen többet kideríteni a fiatalok életéről a háborúhoz vezető években. A következőkben azt a kérdést fogjuk feltenni, milyen lehetett fiatalnak lenni a bizonytalanság korában. Miből lett Dunkerque?

2.

Ugyanolyanok, mint mi

Dunkerque története többet jelent katonák és tengerészek, harckocsik és tengerpartok, nagyra törő politikusok és remegő tábornokok egyetlen hónapjánál. Még a személyes és nemzeti túlélés felfokozott drámájánál is többet. Ez az érintett férfiak és nők, családi hátterük és az őket formáló tapasztalatok története. Azoknak a megközelítéseknek a története, amelyekkel a különböző országok igyekeztek túljutni az 1930-as évek keservein, és hogy ezek hogyan vezettek egy hadsereg kimenekítéséhez, mialatt egy másik annak elpusztítására tört. Valamint a fiatalság politikailag, gazdaságilag és katonailag jelentőssé válásának története.