Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ RÉSZ

I. A gróf: Itt a névjegyem! A kapitány: És itt az enyém!

II. Melyben Servadac Hektornak és a szolgájának, Ben Zoufnak testi és lelki képét adjuk

III. Amelyből megtudjuk, hogy Servadac kapitány költői lelkesedését mint zavarja meg egy végzetes lökés

IV. Melyben az olvasó tetszése szerint szaporíthatja a felkiáltó és a kérdőjeleket

V. Amelyben fizikai törvények változásáról esik szó, anélkül, hogy ennek az okát tudnák.

VI. Melyben az olvasó kénytelen Servadac kapitányt elkísérni első kirándulására az új területen

VII. Melyben Ben Zouf érzi, hogy a főkormányzó egy kicsit elhanyagolja őket

VIII. Melyben a Vénuszról és a Merkúrról esik szó

IX. Amelyben Servadac kapitány egy sereg kérdést tesz, de választ nem kap

X. Melyben a távcső és kutasza segélyével némi nyomát igyekeznek megtalálni az algíri területnek

XI. Servadac kapitány felfedez a katasztrófától megkímélt félszigetet, mely azonban csak egy sír

XII. Melyben Prokop hadnagy, miután tengerészt mivoltában is megtette kötelességét, beletörődik az Isten akaratába

XIII. Melyben szó esik Murphy brigadérosról, Oliphant őrnagyról, Pim káplárról és egy lövegről, mely a szemhatáron túl tűnik el

XIV. Melyből bizonyos feszültségre lehet következtetni a nemzetközi viszonyokban és amely földrajzi balvégzetre visz

XV. Melyben azon fáradoznak, hogy felfedezzék az igazságot

XVI. Amelyben látni fogjuk, hogyan tart Servadac kapitány a kezében mindent és mi marad meg egy nagy szárazföldből

XVII. Melyben találóan odaírhatnánk: ettől-eddig

XVIII. Melyben Gurbi-sziget kormányzójának fogadtatásáról és a távollétében történt eseményekről van szó

XIX. Amelyben Servadac kapitányt egyhangúan a Gallia főkormányzójának ismerik el

XX. Mely azt a bizonyítékot szolgáltatja, hogy mindig lehet fényt látni a szemhatáron, hacsak jól figyel az ember

XXI. Amelyben az olvasó megtudja, milyen pompás meglepetésben részesíti a természet egy nap a Gallia lakóit

XXII. Mely egy kis fizikai kísérlettel fejeződik be

XXIII. Amely egy nagyon fontos eseményről szól, mely esemény az egész telepet felizgatta

XXIV. Amelyben Servadac kapitánynak és Prokopnak végre sikerül megfejteni a kozmográfiai rejtélyt

MÁSODIK RÉSZ

I. Melyben a Gallia bolygó harminchatodik lakóját minden különösebb szertartás nélkül bemutatják

II. Melynek utolsó szavai felvilágosítják az olvasót arról, amit kétségkívül már előre is kitalált

III. Néhány változtatása a régen ismert tárgynak, az üstökösökről és a Naprendszer más vándorairól

IV. Amelyben Rosette Palmyrin annyira el van ragadtatva a sorsától, hogy ez némi gondolkodásra ad okot

V. Amelyben Rosette Palmyrin tanár nagyon rosszul bánik Servadac tanítványával

VI. Melyben arról fogunk meggyőződni, hogy Rosette Palmyrin teljes joggal, nagyon hiányosunk mondja a kolónia anyagát

VII. Melyben Izsáknak remek alkalma nyílik arra, hogy a pénzét 1800 százalékkal értékesítse

VIII. Melyben a tanár és tanítványai csak sextilliókkal, quintilliókkal és a milliárdok egyéb többszörösével foglalkoznak

IX. Melyben egyes-egyedül a Jupiterről, az üstökösök e nagy rendzavarójáról lesz szó

X. Amelyből tisztán kitetszik mennyivel jobb a Földön utazni, mint a Gallián

XI. Amelyben a Gallia tudósvilága elgondolkozva halad a végetlen világűrben

XII. Hogy ünneplik január 1-t a Gallián és hogy végződik ez az ünnepnap

XIII. Melyben Servadac kapitány és társai megteszik azt az egyetlen dolgot, amit tenniük lehet

XIV. Mely bizonyságot szolgáltat arról, hogy az ember nem arra való, hogy 132 millió mértföldnyire legyen a Naptól

XV. Melyben említés történik Rosette Palmyrinnak és Hakhabut Izsáknak egymással való első és utolsó érintkezéséről

XVI. Amelyben Servadac kapitány és Ben Zouf elmegy, de úgy jön meg, ahogy elment

XVII. Melyben a Földre való visszatérés fontos kérdéséről és Prokop hadnagy egy merész tervéről van szó

XVIII. Amelyből megtudjuk, a Gallia-lakók hogyan készülnek el arra, hogy egész csillagzatukat madártávlatból nézzék

XIX. Melyben felvannak jegyezve a léghajó utasainak az érzései és egyéb dolgok

XX. Amely a regények szabályának ellenére nem a hős házasságával végződik

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

HECTOR SERVADAC

fordította
Zempléni P. Gyuláné

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-476-4 EPUB

ISBN 978-963-559-477-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

a mű eredeti címe:
Hector Servadac

első kiadás: 1877.
Az elektronikus kiadás az 1920. körüli
magyar kiadás alapján készült

A borító George Cruikshank Passing Events
or the Tail of the Comet of 1853
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

I.
A gróf: Itt a névjegyem!
A kapitány: És itt az enyém!

- Nem, kapitány, egy csepp kedvem sincs arra, hogy önnek átengedjem a tért!

- Sajnálom, gróf úr, az ön igényei nem fogják kevesbíteni az enyéimet.

- Bizonyos ez?

- Egész bizonyos.

- Figyelmeztetem, hogy az én igényeim régibb keletűek.

- Én erre csak azt felelhetem, hogy ez nem erősíti meg a jogait

- Majd kényszeríteni fogom, hogy nekem engedje át a tért.

- Nem hiszem, gróf...

- Úgy képzelem, hogy egy alapos kardcsapás...

- Ez se több egy pisztolylövésnél...

- Itt a névjegyem!

- És itt az enyém!

A fent leírt párbeszéd után az ellenfelek kicserélték a névjegyüket.

Az egyiken ez állt:

SERVADAC HEKTOR
vezérkari kapitány

A másikon:

TIMASSEFF VASSILI gróf
A «Dobryna» fedélzetén

- Hol és mikor találhatják a segédeim az önéit? - kérdezte Timasseff gróf, mielőtt elváltak egymástól.

- Ha úgy tetszik, ma délután öt órakor, a vezérkari hivatalban, - felelt Servadac Hektor.

- Mostagenemben?

- Igenis.

E szavak után Servadac kapitány és Timasseff gróf hidegen, de udvariasan köszöntötte egymást.

Amikor már elmenőben voltak, Timasseff gróf még egy megjegyzést tett.

- Kapitány - így szólt - azt hiszem okosabb, ha elhallgatjuk a viszályunk valódi okát.

- Ez az én véleményem is, - felelt Servadac.

- De mit hozzunk fel okul?

- Mit... mondjuk egyszerűen, hogy zenei vitába keveredtünk.

- Helyesen, - felelt a gróf. - Én például Wagnernek fogtam pártját, ami különben is megegyeznék a véleményemmel.

- Én meg Rossininek, ami megint az én meggyőződésem mellett szólna, - felelt Servadac kapitány mosolyogva.

E szavak után a vezérkari tiszt és Timasseff gróf, újra köszöntötte egymást aztán elváltak.

Az imént leírt és kihívással végződött jelenet délben folyt le az Algír-part egy kis kapjának legszélsőbb végén, Tenez és Mostagenem közt, vagy három kilométernyire a Cheliff torkolatától. Ez a kap vagy 20 méternyire emelkedett ki a vízből; az alján megtörtek a Földközi-tenger kék hullámai. A Nap, mely máskor káprázatosan szokott csillogni, most sűrű felhőfátyol mögé rejtőzött. Áthatolhatatlan köd nehezedett a szárazföldre s a tengerre. Ez a köd érthetetlen módon már legalább két hónap óta nehezedett az egész földgömbre és nagy akadályokat gördített a két földrész közt való közlekedés elé.

Amikor a gróf elhagyta a vezérkari tisztet, egy négyevezős csónak felé ment, mely a part egy kis öblében várta. Amint beleült, a könnyű jármű elindult és egy néhány kábelhossznyira horgonyzó hajónál kötött ki.

Servadac kapitány füttyentett egyet, mire a vagy húsz lépésnyire várakozó katonája remek arabs lovat vezetett elő. A kapitány felült a nyeregbe és a katonája kíséretében, akinek szintén nagyon jó lova volt, Mostagenem felé lovagolt.

Dél volt, amikor a két lovas az utászcsapatok által nemrég épített hídon átment és éppen háromnegyed kettőre, amikor tajtékzó paripájok berontott a maskarai kapun, öt ilyen kapuja volt a várost környező falnak.

Akkoriban Mostagenemnek volt közel 15,000 lakója, közte 3,000 francia. Katonai szempontból nagyon fontos pontja volt ez Orannak. Volt jól védett kikötője, ami nagyon kedvezett a kivitelre szánt sok belföldi terméknek. Így esett, hogy a Dobryna áttelelhetett egy olyan parton, mely sehol sem nyújtott védelmet. Itt lengett már két hónap óta az orrán az orosz zászló és a főárbocon a Club de France yachtjának zászlaja a megkülönböztető: M. C. W. T. jelzéssel

Amint Servadac kapitány beért a városba, elsietett a matmorei katonai tanyára; ott találkozott a 2. utászezred egy parancsnokával és a 8. tüzérezred egy kapitányával; két olyan bajtársa volt ez, akikben megbízhatott. Komolyan fogadták Servadac kérését, hogy segédkezzenek neki, de mosolyogtak, amikor a barátjuk azt mondta, hogy egy zenei kérdésen veszett össze Timasseff gróffal.

- Talán ki lehetne egyenlíteni a dolgot? - szólt a parancsnok.

- Ezt még csak meg se szabad próbálni, - vetette közbe Servadac sietve.

- Holmi lényegtelen engedmény... - folytatta a tüzérkapitány.

- Wagner és Rossini közt lehetetlen a közeledés. És ez esetben Rossini a sértett fél és én megakarom őt bosszulni.

E válasz után a két katonatiszt nem tehetett egyebet, minthogy elmenjen a vezérkari épületbe, ahol pontban két órakor találkozniuk kellett a Timasseff gróf segédeivel.

Meg kell jegyeznünk, hogy éppenséggel sem mentek lépre a párbaj okát illetőleg. De hát akkor mégis mi adja kezébe a fegyvert? Talán sejtették az okot, de természetesen ők eltagadták azt, amit Servadac kapitány nekik mondott.

Két óra múlva, miután beszéltek a gróf segédeivel, visszajöttek. Timasseff gróf, az orosz cár szárnysegéde, a kardot, a katona fegyverét választotta. Másnap, januárius 1-én reggel 9 órakor fognak az ellenfelek találkozni egy meghatározott ponton, mely három kilométernyire van a Cheliff torkolatától.

- Tehát holnap, katonai pontossággal! - mondta a parancsnok.

- A legnagyobb pontossággal, - felelt Servadac Hektor.

A jó barátok melegen szorítottak egymással kezet, azután a két segéd elment a Zulma-kávéházba, hogy ott eljátsszák a szokott pikéjátszmájukat. Servadac ellenben visszatért és sietve elhagyta a várost.

Lehetett már vagy két hete, hogy a kapitány nem lakott a rendes lakásán. Valamilyen topográfiai felméréssel volt megbízva és így egy gurbinak nevezett arabs kunyhóban lakott Mostagenem partján, vagy nyolc kilométernyire Chelifftől, ahol egyetlen társa a rendes legénye volt.

Most is a gurbija felé indult és rímet keresett egy ritornellhez, melyet mi tűrés-tagadás, egy fiatal özvegynek szánt, akit feleségül akart venni.

- Bizony az ilyen ritornell nem igen szokta eltéveszteni a hatását, - szólt a kapitány magában, mialatt a legénye ott lépkedett mellette. Csak ne volna olyan átkozottul nehéz a megcsinálása! Hallod-e, - Ben-Zouf, így hívták a legényt, - csináltál e már világéletedben verset?

- Nem én, kapitány úr, de láttam, hogy hogyan csinálják.

- Aztán tudnál-e egyet?

- Hogyne:

Ha te engem, mint én téged
Mindörökre szeretnélek…

- Elég! - szólt a kapitány. - Mondhatom gyönyörű vers. Azután megint csak töprengett, kínlódott és amikor hat órakor a gurbijához ért, még csak keservesen döcögő négy verssort hozott össze.

II.
Melyben Servadac Hektornak és a szolgájának,
Ben Zoufnak testi és lelki képét adjuk

A hadügyminisztériumnak az évi tisztilajstromában, melyről most szó van, a következőket olvashatjuk:

Servadac (Hektor), született 18... július 19-én Trelodyban, Lespar megye, Gironde kerület.

Vagyoni viszonyai: 1200 frank évjáradék.

Szolgálati idő: 14 év, 3 hónap, 5 nap.

Részletezése a szolgálatnak és esetleges hadjáratoknak:

St-Cyrben: 2 év; gyakorlati kiképzés iskolája.

2 év. A 87. ezredben.

2 év; a 3. vadászezredben.

2 év; Algírban.

7 év. Hadjárat Szudánban és Japánban.

Rang: Vezérkari kapitány Mostagenemben.

Rendjel: A becsületrend lovagja 18... március 13.

Servadac Hektor harminc éves volt. Árva volt, család és vagyon nélkül, becsvágyó, hirtelenkedő természetű és csupa szellem. Mindig készen volt úgy a támadásra, mint arra, hogy védekezzék, nemes szívű, bátor, nyilván a csaták istenének a védence, akinek sokszor okozhatott félelmet. Ahhoz képest, hogy hazájának volt a fia, nem volt fecsegő.

Húsz hónapos koráig táplálta egy erőteljes majorosné és valóságos leszármazottja volt azoknak a hősöknek, akik a háborús tettek idején virágoznak. Szellemi tekintetben ez volt Servadac kapitány, egyike ama szeretetreméltó embereknek, akiket az élet rendkívüli dolgokra rendelt és akinek a bölcsőjénél a szerencsés kalandok és a sikerek tündére volt a keresztanya.

A külsejében Servadac csinos katonatiszt volt, öt láb, hat hüvely magas, karcsú és kecses, sűrű barna fürtökkel; szép keze, formás lába, jól gondozott bajusza, nyílt tekintetű kék szeme volt, egy szóval: arra látszott teremtve lenni, hogy tessék anélkül, hogy erre különösebben törekednék.

Meg kell vallanunk, hogy Servadac Hektor nem volt okosabb a szükségesnél. Nem egy bolondságra hajlott néha kedve és félelmet keltő katona volt. Kitűnően fegyelmezett agyával az iskoláit nagyon jó sikerrel végezte és bejutott a vezérkarba. Meglehetősen jól rajzolt, nagyszerűen megülte a lovat. Szolgálati bizonyítványai jelentették, hogy a napi parancsokban ismételten megemlítették, ami bizonyára csak az igazságszolgáltatásnak volt a szüleménye. A következő dolgot beszélték róla:

Egy futóárokban egyszer gyalog vezetett egy szakasz vadászt. Az egyik helyen a lövésektől felkavart árokfal gyenge volt és a katonáknak már nem nyújtott elég fedezetet a golyózápor ellen. A katonák vonakodtak arra menni. Ekkor Servadac kapitány felugrott az árokból, odafeküdt a hasadék elé, amelyet éppen teljesen elfedett a testével.

- Most előre! - vezényelte.

És a csapat a leghevesebb sortűzben elvonult, a bátor vezérkari tiszt pedig sértetlen maradt. Amióta a gyakorlati kiképzés iskolájából kikerült, leszámítva a szudáni és japán hadjáratot, szüntelenül Algírban volt. A partvidék különféle terepfelvételével volt megbízva Tenez és a Cheliff torkolata közt, az említett «gurbi»-ban lakott, amely valamennyire csak éppen, hogy fedezetet nyújtott. Különben sem volt olyan ember, aki holmi csekélységekkel törődjék. Szeretett az Isten szabad ege alatt és abban a szabadságban élni, amit egy katonatisztnek megadnak. Hol gyalog mászkált a homokos lapos parton, hol lóháton járt be más partvidéket. de semmiesetre sem sietett túlságosan a munkával, amit kijelöltek neki.

Nagyon szerette ezt a független életet, amellett a foglalkozása nem kötötte le annyira, hogy hetenként kétszer, vagy háromszor be ne ment volna Oránba a tábornok fogadó estélyére, vagy az algíri kormányzó ünnepségeire. Egy ilyen alkalommal látta meg először L.-né asszonyt, akinek azt a gyönyörű verset akarta szentelni, amely versnek csak az első négy sora látott napvilágot. A fiatal, szép, talán kissé gőgösen büszke asszony egy ezredesnek volt az özvegye és vagy nem vette észre, vagy nem akarta észrevenni a neki szánt hódolatot. Egyébként Servadac kapitány sem vett annyi bátorságot magának, hogy vallomást tett volna, bár tudta, hogy sok a vetélytársa, akik közé, mint ahogy az olvasó már bizonyára kitalálta, Timasseff gróf is tartozott. Ez a vetélkedés adta a két ellenfél kezébe a fegyvert, anélkül, hogy a fiatalasszony ezt sejtette volna. Mint tudjuk, a nevét nem is említették ebben az ügyben.

Servadac Hektorral együtt lakott a gurbiban az ordonánca, Ben Zouf. Ez a Ben Zouf szívvel-lélekkel híve volt a gazdájának. A maga személyére nézve kevés volt benne a becsvágy, de annál nagyobb volt a becsvágya a gazdáját illetőleg és reggelenként a leggondosabb, a legbehatóbb vizsgálatnak vetette alá a gazdája egyenruháját. A neve arra engedhetne következtetni, hogy a viselője talán Algírból származik. Éppenséggel sem. Ez csak olyan melléknév volt: de hát akkor miért nevezte a legényét, akit eredetileg Laurentnak hívtak, Zoufnak? És miért Bennek, amikor Párizsban, még hozzá a Montmartre-on született? Olyan dolog ez, amelyet a legtudósabb etimológusok sem tudtak volna megfejteni,

Ben Zouf nemcsak a Montmartre-on született, hanem az ilyen nevű híres dombon is, miután annak idején a Solferino torony és a Galette malom közt látta meg a napvilágot. Már pedig, ha valakinek az a szerencséje, hogy ilyen rendkívüli körülmények közt születhet, csak természetes, hogy legnagyobb csodálkozással viseltetik születésének dombja iránt, melynél különb bizonyára az egész világon sincs. A tisztilegény szemében a Montmartre a világnak egyetlen komoly hegye volt és az ilyen nevű negyed az ő szemében mindenféle világcsodából volt összeállítva. Különben is utazott ember volt. Ha őt hallgatta valaki, minden országban csupa Montmartre-t látott, melyek talán kissé magasabbak voltak, de festőibb a világért sem volt egy se az ő hazájabeli hegynél. De nincs-e a Montmartre-nak csakugyan olyan temploma, mely kiállja a versenyt a burgosi székesegyházzal? Nincs-e márvány bányája, mely cseppet sincs megette a Penthelicon-belinek, nincs-e olyan vize, mely féltékenységre ingerli a Földközi-tengert? Malma, mely nemcsak a közönséges lisztet, hanem a híres kalácsot is szolgáltatja? A Solferino torony nem egyenesebb-e a pisai toronynál, nincs-e meg a maradványa azoknak az erdőknek, amelyek a kelták betörésekor még szűzi hegyeknek voltak nevezhetők? De meg aztán nem hegy-e, igazi, valóságos hegy, mit csak az irigység és a rosszmájúság igyekszik lealacsonyítani, amikor egyszerűen dombnak nevezi? Ben Zouf inkább derékba törette volna magát, semhogy beismerte volna, hogy ez a hegy nincs ötezer méter magas. Van-e a világnak még egy pontja, amelyen ennyi csoda legyen együtt?

Emellett az ártatlan rögeszméje mellett csak egy vágy élt benne, hogy egyszer még visszatérjen a Montmartre-ra és napjait ott fejezhesse be, azon a dombon, amelyen valamikor megkezdte, de természetesen csakis a kapitányával. A Servadac fülében mindegyre csak Párizs XVIII. kerületének a páratlan sok csodája csengett és lassankint a rémévé lett. De hát Ben Zouf nem kételkedett abban, hogy a gazdája végre is csak megtér és megmaradt amellett az elhatározása mellett, hogy soha többe nem fogja őt elhagyni. A szolgálati ideje letelt, már kétszer megkapta az obsitot és huszonnyolc esztendős korában el akarta hagyni a szolgálatot, mint a 8. ezred egyszerű első osztályú lovas vadásza, amikor megtették a Servadac Hektor ordonáncának. Háborúba ment a gazdájával, verekedett az oldala mellett olyan kitüntetéssel, hogy keresztet kapott érte. De neki nem kellett, csak azért, hogy ott maradhasson a gazdája mellett.

Japánban a kapitánya megmentette az életét, amit aztán Ben Zouf azzal hálált meg, hogy a szudáni hadjáratban ugyanezt tette ő vele. Az ilyen dolgokat sohasem lehet elfelejteni. Ez volt az ok, hogy nem akarta elhagyni a gazdáját. Egyébként olyan egészséges volt, mint a vas, óriási volt a fizikai ereje, a szíve mindent mert és az engedelmessége nem ismert határt.

Ha nem is volt költő, mint a gazdája, de valóságos tárháza volt benne a mindenféle esztelen szólásmódoknak és a katona ezernyi bohóságának. E tekintetben könnyen legyőzött mindenkit, miután a csodás emlékezőtehetsége tucatszámra szolgáltatta neki a tréfákat és gúnybeszédeket.

Servadac ismerte emberének az értékét, nagyra becsülte és a Montmartre rögeszméje felett elnézett, miután az ordonánc zavartalan jókedve könnyen elviselhetővé tette azt. Egy napon, amikor Ben Zouf kényelmesen ült a nyeregben és megint a XVIII. kerületen lovagolt, a kapitány így szólt:

- Tudod-e Ben Zouf, hogy ha a Montmartre csak 4705 méterrel lenne magasabb, majdnem olyan magas lenne, mint a Mont Blanc?

Erre a megjegyzésre a becsületes fiúnak a legnagyobb megelégedéssel ragyogott fel a szeme és ettől a naptól fogva az otthoni dombot és a kapitányát egyformán imádta.

III.
Amelyből megtudjuk, hogy Servadac kapitány költői lelkesedését
mint zavarja meg egy végzetes lökés

Egy ilyen gurbi csak egy rudakból felépített és szalmával fedett kunyhó, amelyet a bennszülöttek «drisz»-nek neveznek. Valamivel több egy arabs sátornál, de azért mégis nagyon mögötte van egy akármilyen agyagból összevert háznak. A gurbiban, amelyben Servadac lakott, egészben csak egy szoba volt, de szerencsére összefüggött egy kőből épített őrházzal, amelyben Ben Zouf, meg a két ló volt elhelyezve. Azelőtt ez az őrház egy utászcsapatnak volt a helye; volt benne még néhány szerszám, kapa, szekerce, ásó stb. Kényelemről természetesen szó sem lehetett, hisz csak ideiglenes menhely volt. Táplálkozás és lakás tekintetében sem a kapitány, sem az ordonánc nem volt nagyon válogatós. Aki elég bölcs és akinek jó gyomra van, jó helyen van az mindenütt, szerette Servadac mondani.

Csakhogy ezzel a bölcselettel úgy volt, mint a gascogne-i a pénzzel, akinek mindig van valamennyi az erszényében. Ami pedig a gyomrot illeti, a Garonne-nak minden vize keresztülfolyhatott volna a kapitány gyomrán, egy pillanatig sem okozott volna ez neki kellemetlenséget. A legény meg alighanem strucc volt hajdani életében, így maradhatott meg a meseszerű gyomra, mely a kavicsot éppoly könnyen megemésztette, mint a csibepástétomot.

A gurbibeli két remete egyébként egy hónapra el volt látva készlettel. Egy ciszterna adott nekik annyi vizet, amennyi kellett, a lónak volt elég abrakja, azonkívül a vidék, ahol voltak, nagyon termékeny volt. Vadban sem volt hiány és a vezérkari tiszt mindig vihetett magával vadászfegyvert, csak a szögmérőket és a rajztáblát nem volt szabad elfelejtenie.

Amikor a kapitány visszatért a gurbijába, valóságos farkasétvággyal evett, de Ben Zouf tudott is nagyon jól főzni. Katonamódra sózott és fűszerezett mindent; különben könnyű volt a sorsa, mert hiszen megmondtuk, hogy a világ két legjobb gyomrának főzött. Ebéd után, mialatt a legény a maradékokat kebelezte be, Servadac elhagyta a gurbit és kiment friss levegőt szívni, ahol aztán szivarozna járt fel s alá a parton. Leszállt az est, a Nap már egy óra óta eltűnt a sűrű felhők közt, észak felé már sötét lett, csak a légkör felső gőzrétegén rezgett egy vöröses sáv. Északi fényre itt nem igen lehetett gondolni, mert hiszen az kizárólag a magasabb szélességi fokok csodás jelensége.

A meteorológus tehát nagy zavarban lett volna, ha meg kellett volna mondania, hogy az év utolsó éjszakájának ezt a gyönyörű világosságát mi okozza. De hát a kapitány nem volt e tekintetben szakember. Feltehető, hogy amióta az iskolából kikerült, a kozmológia könyvébe még csak az orra hegyét sem dugta bele. Ma este meg éppenséggel nem nagyon nézte az eget. Sétált és szivarozott. Talán az összeszólalkozásra gondolt, mely holnap szembeállítja Timasseff gróffal. Ha ez a gondolat eszébe jutott is, egy cseppet sem lett azért elfogultabb a gróffal szemben. Vetélytársak voltak, de nem gyűlölték egymást; egyszerűen arról volt szó, hogy véget vessenek egy helyzetnek, amelynél két ember mindig sok. Servadac kétségtelenül becsületes embernek tartotta Timasseff grófot, mint ahogy a gróf is csak a legnagyobb tiszteletet érezhette a katonatiszt iránt.

Nyolc órakor Servadac visszatért a gurbi egyetlen szobájába, amelyben volt egy tábori ágy, egy kis dolgozóasztal meg egy láda. Ez a szekrényt pótolta. A konyha nem a gurbiban volt, hanem a szomszédos őrházban és a derék legény ott aludt, még pedig teljes tizenkét óra hosszat és még azután is bátran versenyre kelhetett volna valamely morgóval. Servadac nem volt álmos, leült hát a műszerekkel megrakott asztalához. Gépiesen a kezébe vette a vörös és kék ceruzát meg a körzőt. Azután az előtte levő kopírpapíroson egyenetlen vonalakat húzott, melyek egy cseppet sem hasonlítottak szigorú terepfelvételekhez. Ezalatt Ben Zouf, aki még nem kapott arra parancsot, hogy lefeküdjék, az egyik sarokban várakozott és aludni próbált, de a kapitánynak a nagy izgatottsága ezt szinte lehetetlenné tette.

Most az egyszer csakugyan nem a vezérkari tiszt, hanem a gascogne-i ült az asztalnál. Bizony Servadac elgyötrődött a maga módja szerint. Vajon a körzővel akart formát adni a versének? Bármint volt is, látszott rajta, hogy erős munkát végez.

- Mi az ördög leli a kapitányomat? - kérdezte magában Ben Zouf. - Egyre rágja a ceruzáját, mintha most került volna ki az iskolából. Bizonyos, hogy verset farag megint Hja, zajos egy munka, amint látom; nem is gondolhatok az alvásra. Ezzel befordult és tompa morgást hallatott.

- Hát neked mi bajod? - kérdezte Servadac.

- Semmi, kapitány úr, csak lidércnyomásom van!

- Vigyen el az ördög.

- Nem is bánnám, ha rögtön elvinne, - dörmögte Ben Zouf - feltéve, hogy ő nem farag verset

- Ez a szamár akkor zavart meg, amikor legjobban benne voltam, - dörmögte a kapitány. - Ben Zouf!

- Parancsára kapitány úr, - felelt a szolga felemelkedve és rendesen szalutált.

- Meg ne moccanj, éppen most fejeztem be a gyönyörű versemet és lelkes hangon és a nagy poéta kézmozdulataival Servadac elmondta a versét, de még nem jutott el a végére, amikor hallatlan erővel a földre bukott ő is, meg a szolgája is.

IV.
Melyben az olvasó tetszése szerint szaporíthatja
a felkiáltó és a kérdőjeleket

Hogy lehetséges, hogy a szemhatár éppen most változott meg oly hirtelen és oly feltűnően? Még a legügyesebb tengerész szem sem tudta volna megkülönböztetni az eget a víztől. Miért kavarodnak fel a hullámok olyan magasságban, melyet még eddig lehetségesnek sem tartottunk volna? Mi okozza a megszakadó talaj rettenetes ropogását, mintha a földnek minden bordája beletörne? Mitől olyan rendkívül fényes az égbolt, hogy meg az északi fénnyel sem lehetne összehasonlítani? A fény elárasztja az egész eget és elhomályosítja minden csillagát.

Hogy van az, hogy az egy pillanatra kiürültnek látszott Földközi-tenger újból megtelik vadul kavargó hullámokkal? Miért növekedik a Hold korongja, mintha az égnek ez a csillagzata néhány perc alatt negyvennyolcezer mérföldről ötezerre közeledett volna a Földhöz? Honnan ered az új óriási lángoló korong az égbolton, mely hamarosan eltűnik a felhő sűrű rétege mögé? Mily rendkívüli jelenség okozza ezt a felfordulást, mely megrázta a föld s a tenger mélyeit, az eget és az egész világűrt?

Ki tudná ezt megmondani? Ki tudja, maradt-e a földtekén még egy lakó, aki ezekre a kérdésekre felelni tudott volna?

V.
Amelyben fizikai törvények változásáról esik szó,
anélkül, hogy ennek az okát tudnák.

Mindent egybevéve, az algíri parton, melyet nyugatról a Cheliff jobb partja és északon a Földközi-tenger határol, nem történt különösebb változás. A rettenetes lökés dacára, sem látszik a külső jelenségben semmi feltűnő. Még az őrház is meglehetősen ellenállt. Csak a gurbi feküdt úgy a földön, mint egy kártyaház, és a két lakóját eltemette a szalmatetővel fedett romok alatt. Csak két órával a katasztrófa után tért Servadac Hektor magához. Némi fáradságába került, amíg gondolatait összeszedhette, de az első pár szó, amely az ajkát elhagyta, a verséből vett idézet volt és csak azután kérdezte magában: mi az ördög történt velem?

Erre a magához intézett kérdésre bizony nehezen tudott volna felelni. Felfelé kapaszkodott a karjával, szerencsésen áttörte a szalmatetőt és így keresztüldughatta rajta a fejét. Servadac csodálkozva nézett körül.

- A gurbi romba dőlt, - így szólt - bizonyosan tromba sepert végig a parton. Semmiféle zúzódást, semmi fájdalmat nem érzett. De ördögbe is, hol a legényem? Nagy nehezen felkapaszkodott és kiabált: Ben Zouf!

A kapitány hangjára egy második fej is keresztülbújt a szalmatetőn.

- Parancsára! - felelt Ben Zouf, mintha csak a hívást várta volna, hogy azután katonásan jelentkezzék.

- Van-e sejtelmed arról, hogy mi történt? - kérdezte Servadac Hektor.

- Nekem úgy tetszik, kapitány úr, hogy közeledünk a világvégéhez.

- Dehogy, csak tromba volt, egyszerű tromba.

- Bánom is én, - felelt a legény bölcsen, hát legyen tromba! Semmi súlyosabb sérülés kapitány?

- Kutyabaj, Ben Zouf.

Nemsokára talpon voltak mind a ketten, összeszedték a gurbi romjait, azután megtalálták műszereiket, szerszámjaikat, fegyvereiket és minden egyebet. A vezérkari tiszt most megkérdezte:

- Hány óra lehet?

- Legalább 8 óra - felelt Ben Zouf és nézte a Napot, mely már meglehetősen túl volt a szemhatáron.

- Lehetséges volna?

- Bizony mennünk is kellene már!

- Ugyan hová?

- Hát a találkánkra

- Miféle találkánkra 1

- Ejnye, hát a gróffal...

- Ezer ördög, - szólt a kapitány - erről majd megfeledkeztem; aztán megnézte az óráját; ugyan mi jut eszedbe, bolond vagy, hiszen alig van két óra!

- Két óra reggel, vagy délután? - szólt Ben Zouf, aki még mindig az óráját nézte.

Servadac Hektor a füléhez tette az óráját.

- Jár, - így szólt

- S a Nap sem áll meg egyhelyben, - jegyezte meg a legény.

- Valóban megnézzük, hogy hol van most, de ördögbe is, mégis csak esti nyolc óra lehet, hiszen a Nap nyugaton van lemenőben!

- Dehogy, kapitány úr, - felelt Ben Zouf, - most kél, nézze csak, mióta beszélünk, máris magasabbra kelt.

- Hát most a Nap nyugaton kél? - dörmögte Servadac, hiszen ez lehetetlen. Semmiesetre sem lehetett ezt a tényt tagadni. A Nap látszólag a Cheliff vize felett kelt; a nyugati szemhatáron írta le ívét ahová máskor csak délután szokott eljutni. Ebbe akár bele lehetett bolondulni. Valósággá lett a hihetetlen is. Ha itt lett volna a keze ügyében a hosszmérő hivatalnak vagy egy tagja, mindenáron igyekezett volna némi felvilágosításra szert tenni. De mert, hogy egészen magára volt utalva, a következő szavakkal vigasztalta magát:

- Tulajdonképpen ehhez a dologhoz csak a csillagászoknak van közük. Majd meglátom, az újságból egy hét múlva, hogy mit írnak róla. Anélkül, hogy tovább törődött volna a dologgal, hívta a legényét. Most előre, akármi történt is, még ha megbomlott volna is a föld meg az ég, nekem kell elsőnek ott lennem, hogy Timasseff grófot az a megtiszteltetés érje...

- Hogy keresztüldöfje önt a kardjával, - fejezte be Ben Zouf a mondatot.

Ha Servadac Hektorban és legényében meglett volna a hajlandóság, hogy figyelembe vegye a fizikai változásokat, amelyek a december 31-ről januárius 1-jére virradó éjjel oly hirtelen bekövetkeztek, a csodálkozásuk nyilván még nagyobbra nőtt volna. Hogy mindjárt róluk beszéljünk, kissé elszorultnak érezték a lélegzetüket, sűrűbben lélegeztek, mint ahogy hegymászásnál szokta az ember, minthogyha az őket környező levegő kevésbé volna sűrű és kevesebb volna benne az oxigén. A hangjuk pedig nagyon gyenge volt. Tehát vagy megsiketültek éjen át, vagy azt kellett hinniük, hogy a levegő nem képes felfogni a hanghullámokat. De hát ők jelenleg nem törődtek ezekkel a fizikai változásokkal, hanem a Cheliff felé mentek, melynek a meredek partját követték.

A tegnap még teljesen párás idő is teljesen megváltozott. A sajátságosan színes ég, mely hamarosan megtelt alacsonyan járó felhőkkel, hamar elrejtette a Napot, és a szem már nem követhette útjában. Valóságos vízözönszerű eső fenyegetett, hacsak nem valami hatalmas zivatar. De a csapadék nem következett be.

Most történt először, hogy ezen a parton a tenger teljesen el volt hagyatva. Sem vitorla, sem füstoszlop nem látszott sem a kékes vízen, sem a szürke égen. A szemhatár, hacsak az egész nem volt optikai csalódás, nagyon megszürkült éppúgy a tenger felől, mint a szárazföld felől. Az óriási távlat is mintha teljesen eltűnt volna.

Servadac meg a legénye gyorsan haladt tovább; nem beszéltek egy szót sem és hamarosan meg kellett, hogy tegyék az öt kilométernyi utat, mely a gurbit a találkozás helyétől elválasztotta. Mind a ketten érezhették volna ma reggel, hogy a szervezetük teljesen megváltozott. Anélkül, hogy tudták volna miért, testileg úgy megkönnyebbültek, mintha szárnyuk lett volna a lábukon.

- Pedig nem is ettünk tisztességesen, - dörmögte a legény magában.

Meg kell említenünk, hogy az ilyesmit a derék katona sohasem szokta szóvá tenni. Ekkor utálatos ugatás hallatszott a gyalogút baloldalán és majdnem egyidejűleg kiugrott a sűrű facsoport közül egy sakál. Az állat az afrikai faunának egy különös faja, melynek a bundáján rendszeresen fekete pettyes, míg a lábán elől egy ugyanilyen csík van. A sakál veszedelmessé lehet, ha csapatokban indul el éjjeli zsákmányára. Ha egyedül van, nem kell jobban tartani tőle, mint egy kutyától. A sűrűből az állat felszaladt egy körülbelül tíz méter magas sziklára. Nagy nyugtalansággal nézte a két vándort Ben Zouf úgy tett, mintha célba venné, mire az állat a kapitány nagy csodálkozására egyetlen ugrással fenttermett a sziklamagasságban.

- Ez oszt ugrik, - szólt Ben Zouf, - legalább harminc láb volt ez a magasságban.

- Mondhatom, - felelt a kapitány, - én még ilyet sohasem tudtam ugrani.

A sakál leült a szikla csúcsára és rámeredt a két vándorra. Ben Zouf felemelt egy követ, hogy elkergesse onnan. A kő nagyon nagy volt, de a legény kezében nem volt nehezebb, mint egy kis kő.

- Átkozott sakálja - szólt Ben Zouf, - ezzel ugyan nem nagy kárt tehetek. De miért is oly nagy ez a kő, ha olyan könnyű. De, mert, hogy nem volt egyéb a keze ügyében, ezt lökte el minden erejével. A sakált ugyan nem találta, de az okos állat, mégis kereket oldott. Eltűnt más fák mögött és olyan óriási ugrásokkal, mint egy gumikenguru. Ahelyett, hogy a célját eltalálta volna, a kő lapos ívet írt le Ben Zouf nagy csodálkozására, azután vagy ötszáz lépésnyire a szikla mögött leesett.

Ben Zouf nehány lépésnyire a gazdája előtt egy vízzel telt, körülbelül tíz láb széles ároknál volt, amelyen keresztül kellett haladniuk. Nekirugaszkodott és úgy átugrott, hogy akármilyen tornásznak is díszére vált volna.

- Ben Zouf, hát téged mi lelt? Össze akarod törni a bordádat, - tört ki Servadac kapitányból a kiáltás, mert ott látta maga előtt a legényét vagy negyven lábnyira a levegőben. Arra gondolva, hogy milyen veszedelmes lehet a Ben Zouf esése, Servadac is átugorni igyekezett az árkon. Az ő ereje is legalább harminc lábnyira fellökte a levegőbe. Azután a vonzás törvényénél fogva növekedő gyorsasággal leestek mind a ketten a földre, de minden hevesebb lökés nélkül, mintha legfeljebb négy vagy öt láb magasat ugrottak volna.

- No, kapitány úr, - szólt Ben Zouf és hangosan nevetett, - valóságos bohócokká lettünk.

Némi gondolkodás után Servadac Hektor közelebb ment a legényéhez és a vállára tette a kezét.

- El ne repülj, - így szólt, - és nézz rám figyelmesen, én még nem vagyok egészen ébren, ébressz fel, szúrj meg, ha kell, mert mi vagy bolondok vagyunk, vagy álmodunk.

- Annyi bizonyos, kapitány úr, - felelt Ben Zouf, - hogy ilyesmi csak az álmában esik meg az emberrel. Ez a dolog nincs rendjén. Valami történt velünk, de olyasvalami, ami senki élőlénnyel még nem történt. Valami különös sajátsága ez az algíri partnak?

Servadac Hektor gondolkozásba merült.

- Az ember megbolondulhatna, - így szólt, - nem alszunk, nem álmodunk... De hát ő nem volt az az ember, aki sokat törődjék olyasvalamivel, amit nem értett. Bánom is én különben, akármi történt is és elhatározta, hogy nem csodálkozik többet semmin sem.

- Helyesen van kapitány, - szólt Ben Zouf - mindenekelőtt intézzük el a gróffal való dolgunkat.

Az árok túlsó oldalán mérsékelten nagy tér terült el puha gyeppel. Ez volt a megbeszélt hely, amelyen az ellenfelek találkozni akartak. Servadac Hektor végigjáratta tekintetét a helyen.

- No, lám, - így szólt, miután nem látott senkit. - Mégis csak mi vagyunk az elsők a találkozásnál.

- Vagy az utolsók, - szólt Ben Zouf.

- Hiszen még kilenc óra sincs, - szólt a kapitány, aki a gurbiból való elindulásuk után a Nap szerint igazította meg az óráját.

- Kapitány úr, - szólt a legény, - látja amott a felhőkön át azt a fehéres korongot?

- Látom, - felelt a kapitány és a ködpárába burkolt korongot nézte, mely most állt a zeniten.

- Nos hát, ez a korong csak a Nap lehet vagy a helyettese, - szólt Ben Zouf.

- A Nap a zeniten januárius közepén, a szélesség 39. fokán? - szólt Servadac Hektor.

- Pedig az, kapitány úr, ha megengedi délre áll, úgy látszik, ma nagyon siet és fogadni mernék, hogy három óra múlva már le is megy.

Keresztbefont karral néhány pillanatig mozdulatlanul állt Servadac Hektor. Azután egyszer megfordult önmaga körül, hogy az égnek minden pontját szemügyre vehesse, azután így szólt:

- A nehézkedés törvénye megváltozott; az égtájak fel vannak cserélve; a nap 50 százalékkal megrövidül. Ez persze bizonytalan időre elhalaszthatná Timasseff gróffal való találkozásunkat, mert ördögbe is, csak nem a mi agyunk zavarodott meg Ben Zouf!

- Kapitány úr?

- Nem látsz senkit?

- Senkit. Az orosz megint elment.

- Feltéve, hogy elment, a segédeim itt maradtak volna mindenesetre, vagy eljöttek volna a gurbiba, hogy lássák, hol maradtam. Én mindebből arra következtetek, hogy egyáltalában nem voltak itt. Talán el se jöhettek. Ami Timasseff grófot...

Ahelyett, hogy a mondatát befejezte volna, Servadac kapitány, a sziklás partra ment, mely a tenger fölé nyúlt, és nézte, hogy Dobryna a part közelében horgonyoz-e. Hiszen lehetséges, hogy Timasseff gróf vízen jött el a találka helyére, csakúgy, mint tegnap. De a tenger üres volt és bár feltétlen szélcsend uralkodott, mégis nyugtalan volt nagyon. Nyilván a hajó nem tudott ellenállni a hullámjárásnak. Legnagyobb csodálkozárára most vette észre azt is, hogy a körvonala, amelyen az ég és föld látszólag érintkezett, feltűnően megszűkült.

- Milyen különös, - szólt a vezérkari tiszt.

Időközben Ben Zouf, aki éppen olyan mászó volt, mint a legügyesebb négylábú, felkapaszkodott egy eukaliptusz csúcsára. Innen áttekintette az egész környéket úgy Tenez, mint Mostagenem irányában, mint a déli oldal felé. Amikor lejött a fáról, jelentette a kapitánynak, hogy az egész felület teljesen kihalt.

- Menjünk el a Cheliffhez, - szólt Servadac Hektor, - a folyó majd felvilágosít bennünket a helyzetünkről.

Legfeljebb három kilométer volt a rét és a folyó közt levő út, melyen a kapitány keresztül akart haladni, hogy Mostagenembe elmenjen. Sietni kellett, hogy még naplemente előtt érjen a városba. A sűrű felhőfátylon keresztül látta, hogy a Nap sietve száll le és még egy újabb csodaként nem írt le ferde ívet, ami Algírnak szélességi fekvésének megfelelne, hanem szinte függőlegesen közeledett a szemhatár felé.

Útközben Servadac még jobban fontolóra vette ezt a különösséget. Ha valami hallatlan esemény folytán a földforgása megváltozott; ha a zeniten járó Nap arra a feltevésre bír, hogy Algír partja az Egyenlítőn túl kerül: a Föld formája maga mégis úgy látszott, mintha Afrikának ebben a részében nem szenvedett volna különösebb változást. Sehol sem látott újabb alakulásokat. Vagy három órányi távolságban, a Merjejah hegység első kifutói látszottak és a csúcsok vonala a megszokott formában vált el az égbolttól.

- No kíváncsi vagyok, - szólt Servadac kapitány, - hogy Mostagenemben mit gondolnak erről az egész varázslatról! Mit szól majd a hadügyminiszter, ha távirati értesítést kap arról, hogy az afrikai gyarmatnak fizikai helyzete teljesen megváltozott, oly mértékben, mint ahogy az erkölcsi tekintetben sohasem akart sikerülni?

- Az afrikai gyarmatot, - felelt Ben Zouf - egyszerűen dutyiba zárjuk.

- S hogy az égtájak kiálló ellentétben vannak a katonai szabályzattal. A Nap januáriusban egyenesen a fejem felett ragyog.

- A Napot egyszerűen haditörvényszék elé állítjuk. - szólt Ben Zouf, akinél a fő dolog a fegyelem volt.

Tőlük telhetőleg siettek előre. Csekély fajsúlyuk következtében gyorsabban futottak, mint a nyúl, és úgy ugráltak, mint a zerge. A legrövidebb utat választották minden akadályon átugrottak, a dombokon és fákon valósággal keresztülrepültek. Adott körülmények között a Montmartre Ben Zoufnak csak egy lépésébe került volna. Csak attól féltek, hogy túlságosan nagy ívet írtak le. Alig érintették a földet, mely nekik csak éppen arra volt jó, hogy határtalan ruganyossággal felpattanjanak róla. Végre meglátták a Cheliff partját és néhány ugrással Servadac kapitány és a legénye ott állt a jobb partián. Itt azután nem mehettek tovább, a híd eltűnt.

- Nincs híd, - szólt a kapitány, - itt hát árvíz volt, amolyan kis ismétlődése a vízözönnek.

- Eh, - szólt Ben Zouf fitymálóan. - Pedig itt a csodálkozás helyénvaló volt. A Cheliff, mint olyan, már nem volt többé. A balpartja nyomtalanul eltűnt. A jobb part, mely azelőtt termékeny földnek volt a széle, most tengerpart volt. A tenger kiszorította a folyót. Itt végződött egyelőre a környék, mely az előtt Mostagenem területe volt. Servadac világot akart deríteni a dologra. Elment a partig, merített egy keveset a vízből és megkóstolta.

- Sós, - így szólt, - néhány óra alatt a tenger elnyelte Algír egész nyugati részét.

- Akkor kapitány úr, ez egy kicsit tovább fog tartani, mint az árvíz szokott.

- Valósággal fordított világ, - felelt a vezérkari tiszt, fejét csóválva - és ennek a felfordulásnak kiszámíthatatlan következményei lehetnek. Vajon mi lett a barátaimból, a társaimból?