Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

ELŐHANG

ELSŐ RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

MÁSODIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

XXXVII.

XXXVIII.

XXXIX.

XL.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Laczkó Géza

NÉMET MASZLAG,
TÖRÖK ÁFIUM

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-253-5 EPUB
ISBN 978-963-678-254-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás: 1918.
az elektronikus változat
az első magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító ismeretlen művész vadkant ábrázoló
metszete részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐHANG

I.

– Jézus! Jézus! – üvöltötték a légrádi vitézek magasra emelt karabinnal vágtában gomolyogván le a domb lankáján, amelynek tetején pár lovas fogott körül egy szekeret. A szekérből egy nagy rézdob tetejéről egy kis dús, szőke, göndör hajú, nagy fejű gyerek meresztette szemét a porfelhőbe takaródzó színkavarodás után.

Zrínyi György visszanézett a dombra; kerecsentollas forgóján megvillant egy drágakő s aztán mintha elragadta volna a nyomában zúgó vitézi förgeteg.

– Né, cinegém, urficskám, ahun serénkedik apja ura törökfej kaszabolni! – bökött a gyerek felé egy katona a szekér mellé farolva lovával.

– Lódulj idébb, agg eb! Talám csecset is adnál néki? – intette kellő tiszteletre a legényt a kis Miklóssal szemben, távolabbról egy nagybajuszú öreg vitéz.

Lent a völgyben fegyvertől, szerszámtól, félholdtól csillogó, zászlóval, kaftánnal, tollal lobogó török csapat igyekezett a Mura felé, poroszkálva ügető marhacsordát hajtván maga előtt. Hirtelen mozgolódás támadt a seregben: a puskatűztől, szablyafénytől villogó porfelhő a nyomukban kavargott már. Mintha gyorsan előre taszítódott volna az összecsapódó két csoport, a mozdulat nyomában vastagabban vágott föl a por s belsejében dörgést, villámot hordó távoli fölyhővé vegyült török és magyar. A megriadt marhák szökkenő, ügyetlen vágtatással menekültek a folyóig, amelynek partján folyás ellen kanyarodva ügettek tovább.

A kis Miklós mélázó szemmel merengett a kavarodásra, duzzadó ajkait feszülő figyelme összecsucsorítván.

A porfelhőből színes cafatok szakadtak ki s szinte repültek a folyó felé, amelynek vizében aztán eltűntek; csak utóbb a folyó közepén megvillanó valamiről tudta meg a távoli szemlélő, hogy a menekülők nem fulladtak bele, hanem lovuk sörényébe kapaszkodva, meztelen kardjukat szájukba fogva sikerült átkapatniuk a túlsó partra, török területre.

A porgomolyag most egyszerre ketté vált, újra összecsapódott s a folyó felé zökkent, majd ismét szállni, rohanni látszott s a parton sem állapodott meg… Belé!… Ott aztán mintha kihullott volna a magja, üresen szállt el a víz fölött, amelyben apró fekete pontok nyüzsögtek. A folyó egészen a túlsó partig feketéllett tőlük. Aztán a pontok is megoszoltak. Egy részük újra szürke porfelhővé duzzadt az innenső parton… és ki törődik a másikkal?

Poroszkálva ér föl Zrínyi György csapata a dombra.

– Apa! holdacskát Nikinek! holdacskát! – rikoltoz elébe a fia.

– Vitézek! Ihon ez háromévü gyermek együgyű szavában eldődi nagy vére kiált az virtus után való vágyakozásában! Az török holdat kévánja. Nyughass mast, fiam! Első vala néked ez öszveakaszkodás az törökkel, részed ugyan lészen benne kapucánt tenned az nagy bestia orrára.

Azzal fölkapta a fiúcskát a dobról maga elé a nyeregbe. Miklós örömmel markolt a ló sörényébe és sikoltozni kezdett. A poros, lustos vitézek örvendve röhögtek jövendőbeli urukra. Az öreg vitéz elismeréssel sodorintott egyet bajszán s György bán felé vágván szemével, felkiáltott:

– Aunye!

– Ott, ott, apa! – kiáltott föl hirtelen Miklós, lemutatva vaskos kis ujjával a síkra.

– Az török elhajtotta barminkat terelik erre az legények! Semmi az!

Elől lovagolt a bán. Utána egy szakasz válogatott vitéz, mind belső ember. Nyakig sáros lovaikon már megszáradt a tajték. Néhány fogoly törököt hajszolt mögöttük a többi; magas kopjáikon üveges szemű, nyitott szájú török fejek, amelyekből alvadt vérrel rakott cafatok csüggtek alá. Vércsöpp hullott belőlük néha a tartó kézre. Egy fogoly fölsóhajtott, mire a mellette lovagló hónaljon rúgta és süvegét lekapva, hangos nótára gyújtott:

– Vitézek! mi lehet szebb dolog a végeknél?

A nap gőgösen, jóllakottan hágott delelő pontjára.

II.

Magdaléna asszony ebédlőházában ült és a kandallóban lángoló hasábokat nézte. Fiacskái egy szegletben játszottak ócska kardokkal, pajzzsal, nyíllal, miegymással. Csaknem érintetlenül ment ki előle a kaszás lével készített kappan, meg a tehénhúsos, mézes vöröskáposzta. Ha a vár káplánja nem eszik asztalánál, szégyenben marad az oszalyi vár szakácsmestere, mint eddig is annyiszor. Hiába, Magdaléna úrnőnek nincs étvágya, az ura után vágyakozik, aki valahol a Kulpa mentén vadászik a zágrábi urakkal dúvadra.

A káplán végigtörülte száját öklével és hátradőlt a széken: vége a vacsorának.

– Jól megtöltöztem, more hungarico, azzal kis tehénhússal!

Magdaléna asszony elmosolyodott:

– Ki erejit fogyatja, meg is kell növelje utóbb.

– Urnőm, ne piritsd arcomra kisded ügyeközetömet!

– Páter Gabrova, meddig juta atyaságod dolgában?

– Nagyságod sohun nem látta, sohun nem hallotta az kifundáltam genealógiát.

– Hallgatom imé!

– Nagyságod vitézlő férje ura, György bán, nemdenem comes de Zrin, nimöt szomszéd rothadt nyelvin Graf von Serin? Mán mastan vagyon az leveles ládában levél, az franciscanusok superiorjának kezétől íratott anno 1517, kiben is amaz néhai való jó Zrinyi Miklós Slubythnak iratik, ki annyit tészen: Subich. Az nagyságos familia ősi nevezete imé: Subich! Mi légyen ez Subich? Nem egyéb, hanem az gens Sulpiciana nevezet lecsökkent formája.

– Osztán igaz légyen ez, páter Gabrova?

A páter vörös arcában neheztelően fordult a két vérrel futott szem úrnője felé:

– Az gens Sulpiciana nevezet annyi barbarus nemzet száján forogván, elferdült; mondák üdővel röviden Sulpiciana, majd Supiciana, majd penég Subiciana. Az gens Subiciana magyari nyelven annyit tészen: Subichok nemzetsége. Illő bizony, nagyságos urnőm…

A páter megszakította szavát és szemmel a kis Miklósra mutatott, aki a sarokban hagyta öccsét és vaskos kis lábait szétterpesztve a szenvedéllyel magyarázó pap előtt állt már jó ideje. Magdaléna asszony már emelkedett, hogy a gyereket visszatérítse játékaihoz, de a pap kérő-tiltón tartotta eléje kezét és a kisfiúnak a nagy vörös ember heves mozdulataira irányuló kíváncsiságát igy magyarázta:

– Ne vonsszuk el elmebéli táplálékát az ébredező virtustól. Illőbb néki dücső nemzetsége eredetit hallania, hogysem rozzant fegyverek között tenferegnie. Halljad, fiam! Eredeted visszaviszen Rómaságban amaz híres Sulpiciusok nemzetségében, kikből akkoron császár támada, Servius Sulpicius Galba…

A páter tűzbe jövén, mindkét kezével magyarázott s az izgő-mozgó nagy emberen csodálkozó kis Miklós egy furcsa apró nevetést bökött ki gömbölyű szájacskáján.

– Imé, miként nevet az vitézi indulat az oroszlánykölyökben, hallván eredésit hatalmas főoroszlányoktól. Nincs még vége, ecsém uram, az fényös eredetnek, föllyebb hághatunk még az viruló családfán. Az ragyogó pennáju Svetonius, régiségnek historicussa, följegyzé vala, hogy amaz Galba császár büszkeséggel hivalkodék származásán, ki az istenekig nyulik vala. Álla az császár tanácspalotájában vésővel irva az falon az gens Sulpiciana családfája, kinek törzsökén vala az ősanya neve: Pasiphaë, ki vala Helios és Perseis leánnya s az ősapáé, ki nem vala más, hanem Jupiter, az ű hütök szerént istenek és emberek közatyja.

A páter egy széles ívű kézmozdulattal kapta a mázos kancsót és fenékig igyekezett üríteni, hatalmas kortyokban nyelvén az erős cirkvenicai vörös holudárt, nyilván a gens Sulpiciana egészségére.

Széchy Magdaléna arcán az öröm és nevetés kezdett játékos küzdelembe a fájdalommal.

Gabrova aztán elvonult, a gyerekeket lefektette a vénasszony és Széchy Magdaléna egyedül ment ágyasházába. Oldozott ruhái úgy susogtak, mint a mesében; halkan ingó árnyéka hosszan nyúlva a földön, fölkapaszkodott a falra is. Roppant az almárium s szú percegett a ládában. Az ágyasztalkán gőzkörben pislogott a gyertya…

Oszaly úrnője sokáig feküdt mozdulatlanul hanyatt vörössel tündöklő kék kamuka superlátos nyoszolyájában a lágy dunna alatt és hazagondolt Alsó-Lindvára s azokra a napokra, amikor György még, mint a Bánffy leány jegyese udvarolt körülötte, akit aztán cserben is hagyott őérette. György tüzes vére akkor csak őérette kavargott s most ki tudja, kinek a várában alszik ittasan egész napi dúvad-hajszolás után. A korán nagy méltóság, nagy gond terhétől roskadó asszonyka szeméből kicsordult egy könnycsepp. A szomszéd szobában fölsírt Péterke. Magdaléna fölült ágyában és figyelt. Semmi, a gyerek újra elaludt. Úgy ült még ott sokáig, míg egyszer csak imára kulcsolódott a keze s remegő ajka megszólalt félhangosan a nagy csendben:

– Mi atyánk, ki vagy mennyekben…

S az ámennél halk sírás csöndes esőjét permetezve borult le párnájára Széchy Tamás főhopmester uram férjezett leánya.

III.

Haragosan emelkedett a nap a szelíd Mura habjain túlról. Főúri büszkeséggel siklottak el a fallal kerített városka házain sugarai, de fénnyel borították el Csáktornya várának főkapuját s a fölötte emelkedő nagy kőbástyatornyot, mögötte a négy contignatiós főépületet s a belőle északnak, délnek nyúló két szárnyat, mögöttük a tágas várpiacot, hogy a nyugati falon túl a kis Ternova vizét megcsillantva, a rajta túl elterülő szántóföldek sárgán hullámzó vetésein pihenjenek meg. Az északnak Szent-Ilonáig vonuló, gondosan ápolt vadaskertek őzikéi kíváncsian néztek szembe a párás ködben úszó hajnali nappal. Dél felé, a szilaj Dráváig sűrűllő erdőben most vakkant föl álmából az ordas és fúrta magát bozótjaiba a vetésekből jóllakottan hazacsörtető vadkan.

Csáktornya új ura, György bán, az örökhagyónak édes öccse, alig vette birtokába Muraköz kulcsát, kiszórta lelkéből az ország dolgaiba kóstolt protestáns bátyjának emlékét és szélnek kergette Csáktornyáról a protestáns papokat a türelem Urának 1626-ik esztendejében. S még ez évben a neofita túlzó, heveskedő buzgalmát kiszorította szívéből a királyának tetszeni vágyás, magyar módra oktalanul való vitézkedés, erejének, hatalmának szükségtelen fitogtatása, merthogy a király hívta. Nem lett volna köteles vele, de a magyar csak azt teszi szívesen, amivel nem köteles. A lobbanó vérű, nagyerejű György bán Croatia országos dolgait sutba vágta tehát, s most sietve övezi derekára a vár hosszú palotájának fegyvertárában rubintos markolatú perzsa szablyáját. Magdaléna asszony bánatos ívbe húzódó ajakkal illeszti a távozó kalpagjának gyémántos forgójába a vitézi sólyomszárnyat.

– Tudja kegyelmed, édes uram, mit tart az török példaszó?

György bán szeme az asszony felé villan.

– Azt, édes uram, de nem indul fel ellenem, ugy-é? Hát azt, hogy…

György bán szablyája kettőt koppant a kockaköveken: ott állt egészen Magdaléna előtt és mélyen a szemébe nézett az ijedős asszonynak. Magdaléna a sötét tűzzel örvénylő szem mélyén olyat látott, ami szavát szegte; megértette s most először életében, hogy hiába beszélne ő, hiába akarna György bán mást, tenni csak így tudna. Megértette, hogy ezt a vért csak egy vonzza: a véglet, egy vezérli: a végzet. Megcsókolta a tüzelő homlokot és engedte útjára a vesztébe rohanót.

A vár tágas piacán ott szorongott az ezer lovas, kikkel felséges urát volt megsegítendő Zrínyi György a protestánsok ellen Wallenstein oldalán. A karabinok vállra vetve; a kopják zászlócskái serényen lobogtak a reggeli szellőben; a kardok csörömpölve táncoltak a vitézek combján. A bán lovára szállt, ráncolt szemöldökkel tekintett végig csapatán, aztán megszólalt:

– Jó napot, vitézek! Az mi kegyelmes fejedelmünk, hogy szolgálatjára légyünk, mezőbe szólíta bennünket az eretnek evangelicusok megrontására. Utunk az impériumban lészen dánus ellen. Ki-ki maga ügyeközeti szerént úgy forgolódjék hadban, hogy baja ne gyüljék vélem, de nékem is nem főgenerál Válenstán-nal!

A kaput kitárták, a felvonóhíd lecsörömpölt s a vitézek kiáltozva, nevetgélve robogtak uruk után.

A horvátok fiatal bánja, akit erre a hivatalra nem annyira személyes kiválósága, mint inkább királyának az ügyes vadászhoz, elismerést szomjazó alattvalóhoz, tüzes katolikushoz való hajlandósága emelt, útjában megállapodott Bécsben. Nem volt okvetlenül szükséges itt megállapodnia, de ürügyül vetvén, hogy nem lehet el egy pár új karvas és új strucctollas sisak nélkül, egy szép napon berobogott vitézeivel a délkeleti kapun, ahonnan egy széles főút az alig ezer lépésre emelkedő császári palota kapujának vezet, amely fölött fehér márványon rikítóan csillogott a nem régen aranyozott kétfejű sas.

György bán felnézett a büszke címerre és keserű lé futott össze szájában, maga se tudta, miért.

– Éretted veszek, ha pusztulok; még egyszer látnom kévántalak!

Katonáit egy hadnagyára bízván, valahol a Sziget-külvárosban rendelt nekik szállást, maga pedig bekocogott az Aranyos Szarvasba, amelytől pár lépés a dunai kapu.

Míg szolgája csizmáját húzta le lábáról, hogy puha szattyán papucsba bújtassa, elgondolkozott azon az időn, amikor még együtt ülte meg Miklós bátyjával az evangelica hit százados ünnepét… Két évre rá katolikussá lett, Pázmány térítette vissza az egyedül üdvözítő egyházba.

– Ő az én lelkemnek tudós sáfárja. Légyen, ha pusztulok, árváim gondviselő atyja s ne vesse ki elméjéből méztermő, gőböly-hizlaló Muraközömet is… Hé, Vuk, nyissad fel az sraiptist!

György bán oda ült az asztal mellé, az íróláda elé, amelyből penna, kalamáris, papiros került keze alá, és levelet irt nemes Magyarország prímásának, esztergomi érseknek, néki bizodalmas ura atyjának, hogy árva fiait könyörületes pártfogásába, minnyájunk édes hazájának, sőt Styriának oltalmára, megmaradására szolgáló, elhagyott Muraközét figyelmébe és gondviselésébe ajánlja.

Másnap lóra ültek és komor ügetéssel, kevés pihenővel igyekeztek Wallenstein tábora felé Sziléziába.

A rövidre nyírt hajú főgenerális széles homlokán magasra húzódott a szeszélyes ívű, hosszú szemöldök, mikor a tüzes magyar elébe járult.

– Nem kedvelem e hebehurgya, verekedő vérü magyar grófocskákat, – szólt hátra halkan vicéjének a hadvezér.

A német szót nem értő, suttogást utáló György bán bizalmatlanul nézett Wallensteinre.

– Nem grófocska, maga a horvát bán, – súgta előre hajolva a vicegenerális.

– Á! – szólt csodálkozást tettetve Wallenstein, aki nagyon jól tudta, ki áll előtte, – tehát nem grófocska, de királyocska!

És gyűlölet támadt a hiú, kegyetlen lélekben György bán iránt, mert ekkor már nagyravágyó álmok kavarogtak benne korlátlan hatalomról, önálló fejedelemségről, amelyet majd ésszel és erővel fog magának kiszakítani a német birodalom testéből.

A bán lecsappant hévvel, de csak annál nagyobb önérzettel foglalta el helyét lovasaival Ferdinánd legnagyobb hadvezérének táborában. Ejh, ha egyszer kihúzhatja kardját, minden baj elmúlik! De kard-ki-kard-ra nem igen került a sor, mert Wallenstein csak menetelt, menetelt Mansfeld után s minden figyelme arra irányult, hogy Mansfeld ne egyesülhessen a szövetséges Bethlen Gáborral. György bánban forrt a méreg s az ereiben fölhasználatlanul dübörgő harci kedv: rajtuk ütni, megütközni!

– Illustrissime domine comes, Herr Graf, mein Herr, a mi előrehaladott saeculumunkban többet ad a vezér az észre, mint a bivalyi nyers erőre. A hadakozásban elsőbb a methodus, aztán jön csak a bunkó, – világosította fel kegyes mosollyal Wallenstein a türelmetlenkedő bánt.

– Excellentissime domine generalissime, nincsen szájam ize szerént az papirosbul való hadakozás, – vágott vissza György bán.

– Tölpel! – sóhajtott fel Wallenstein.

És tovább menetelt. Mansfeldet elvágta ugyan szövetségeseitől, de Bethlen Gábornak sikerült egyesülnie a budai basával s most szemben állott Palánka alatt a császáriakkal.

Azt mondja reggel, kardját fölövezve, a bán Forgách Miklósnak, kivel egy sátorban hált az éjjel:

– Ez vassal ma török fejeket vagdosok!

De az ütközet megint elmaradt. Zrínyi György lobogó vére nem nyughatott s pár vitézével portyázni indult… Vágtatva haladnak el egy berek mellett, de valami szokatlan zajra meredek ívben kanyarodnak vissza. Egy díszes kaftánú török ugrat ki talán húsz lovassal a sűrűből.

– Vágd, rajta, vágd! – ordítja Zrínyi s a lobogó kaftán után zúdul. Eléri, közel férkőzik, elhagyja. Kardját most megforgatja a magasban s hátra suhintva, visszájára csapja el a török fejét. A csonka törzs magasra szökkenő vérrel önti el a fehér lovat, aranyos kápát, bársony nyerget, aztán lefordul a fűbe.

Zrínyi kopjavasra szúrja a fejet s visszaszáguldva, a tábor piacán főembereivel társalgó Wallenstein lába elé gurítja e szavakkal:

– Ihon, ígyen köll megharcolni császár ű fölsége ellenségivel, ígyen győzödelmet szerezni!

Wallenstein egy percre meghökkent a tolmácsolt kifakadáson, aztán bajuszát beharapva így szólt:

– Láttam én már felesebb számmal is levágott fejet!

– Látni láthattál, vágni sohse vágtál! – szólt György bán, megfordult s tajtékos lován nagy lassan elléptetett.

Wallenstein bosszúja nem sokáig késett, a véres szájú horvát kutyát a Vágvonal őrzésére rendelte, hadd pusztítsa el ott a galgóci táborban dúló pestis: Zrínyi György feketére dagadt hónaljjal, ágyékkal, lázasan érkezett meg párnás lektikájában Pázmány pozsonyi palotájába, ahol is karácsony hetében elhalt.

«Két szép fiacskája maradott, Miklós és Péter, kikből neveljen az Isten jó urakat.»

ELSŐ RÉSZ

I.

Messziről elébük zúgott az ünneplő Gréc zaja. A Zrinyi fiúk és gyámjaik igyekeztek a főúri csemeték e nagyhírű iskolázó helyére. A nagy landkocsiban ült a két fiú meg Sennyei István győri püspök és Mikulich Tamás, királyi personalis. A kocsi mellett lovagolt Trautmansdorff Zsigmond, gréci főkapitány, a horvátországi végek generálissa és Batthyányi Ferenc, a kanizsai végek vicegenerálissa. Trautmansdorff arcán diadalmas, gonosz mosoly jelent meg néha, amint egyszer-egyszer nagyobb hullámban verte feléjük a szél a harangok szavát.

– Ma van az fordulója, öcsém uraimék, – szólt be a kocsi ablakán a kis fiúkhoz, – hogy az utolsó eretnek evangelicus kihúzta lábát Gréc városábul.

– Laudetur Dominus clementissimus! – bólintotta rá Sennyei.

– Hatvan esztendőknek előtte – folytatta a gréci főkapitány – egyetlenben egy catholica hütöt követő burger ült vala az váras tanácsában és Jézus társaságának atyái új és üsméretlen szerzetnek neveztettek vala.

– Hírlik, – vette fel a szót a személynök úr, – Norinbergában egész kis colonia támada az Grécből elfutamodott lutherana confessiót valló beste poroszló ebekből.

– És az Úr kegyelmének 1630-ik esztendejében, az mái áldott napon, – folytatta Trautmansdorff – csak catholicus fülekben ver echót az örvendező harangok szava. Hallja kegyelmetek, öcsém uraimék, az ki vékonyan csönget, Szent András kolostoráé az folyón innen, az ki rekedtesen szól, Mária mennybemenetelének templomáé az tulsó hídfőrül, az komolyan kongató, Szent Egyed templomáé az váras legtúlsó végirül!

A főkapitány széles karimájú, tollas, nagy fekete kalapja hátra csúszott fején a nagy magyarázgatásban, kocsi ablakához hajoldozásban. Batthányi Ferenc hol fütyörészve nézett előre a sok tornyú város csillogó keresztjeire s az egyik végéről felnyúló hatalmas sziklahegyen komoran megülő várra, hol lova nyakát veregetve beszélt a türelmetlen állatnak. Nem szerette, ha vitézből paposan árad a szó.

Péter a csizmája szárát vésegette körmével mogorván; Miklós édes anyjára gondolt s a Boldogságos Szűzre, akiknek alakja össze-összevegyült elmerülő lelkében.

A hosszú, magas, hajlott vállú Vitális atya, a jezsuiták nagyhírű intézetének igazgatója, kegyesen fogadta az új magyar convictorokat.

– Vagyon mán itt hazátokbéli, fiaim az Úrban, egy Frangyepán, egy Keglevich, egy gersei Pethő, két Ráttkay s még többen, s az haereditaria provinciákbul több főnemes familia ifjú sarjadéki. Isten hozott benneteket!

Azzal átadta a gyerekeket egy felügyelő atyának, aki megmutatta nekik helyeiket a tanuló-teremben, az előadó-teremben, ágyaikat a dormitoriumban és mosdótáljaikat a dormitorium hosszú folyosóján.

Péter igen fintorgatta az orrát a tisztelendő atyák komor egyszerűségű házában a csáktornyai vár zászlókkal, handzsárokkal, puskákkal, aganccsal, agyaras vaddisznó-fejjel, írott képekkel díszes folyosói, szőnyegekkel borított termei, freskókkal ékes hímes boltjai, tágas gőzfürdője, a szem sugarát messze vivő öreg bástyái után. Miklós csak nézett és dagadt a szíve, maga se tudta, miért. A messziről elébe köszöntő harangok szava, a hálaadó körmenet, amellyel a tanácsház terén találkoztak, a fényes dalmaticákba, ragyogó albákba öltözött papok sora, a nyomukban feketén vonuló jezsuiták hada, Gréc püspöke aranyszövésű pluviáléban drágakövektől csillogó fövegével, nehéz arany pásztorbotjával, a gyermek Jézust karján tartó Szűz arannyal szőtt kék palástos szobra, amint a hordozók lépteitől méltóságosan ingott a tömeg feje fölött, az atyák szigorú nyájassága, a komor falak, az idegen hangon búgó zsolozsmák, – rajongásig hevítették lelkében a megilletődést, amelyet édes anyjának búcsúcsókja keltett benne.

Aznap este a dormitorium csendjében Péter haragosan rugdosta derékalját. A szomszéd ágyban Miklós félhangon imádkozott, míg lelkében ködös távolból harci zaj zúgása, könyvlap-fordulás susogása hallatszott.

– Minémű mozgás, seppegés vagyon ottan? – hangzott föl hirtelen a teremben háló atya szava.

Péter morogva zökkent másik oldalára és elcsendesedett; Miklós összeszorított ajakkal bámult a fényes karikákat táncoltató sötétbe még sokáig.

II.

Miklós szinte észrevétlenül siklott bele a munkás, tanuló életbe; Péter is beletörődött valahogy. Az atyák szűkszavú utasításai, szemmel kormányzó, nyájas szavakba burkolt rideg szigorúsága előbb-utóbb minden gyermeken győzedelmeskedett.

A nagy tanulóteremben egymás mellett ültek a gyerekek. A legtöbb egy füzetet tartott maga előtt; egy részén tenyerét nyugtatva, a másikba koronként bele-belepislantva, idegen szavakat magolt: meredő szemmel nézett maga elé és ajka hangtalanul járt. Ez latint, a másik németet vagy olaszt, a harmadik franciát, a negyedik spanyolt biflázott. Az a csoport nyelvtani szabályokat és mintapéldákat tanult könyv nélkül; egy másik latin auctorok szebb helyeit emlézte. Nagy szótárak levelei komolyan recsegtek, susogtak; tanulásban agyonnyúzott könyvek repedeztek; súrlódott a papiros, percegett a penna. A felügyelő páter fülében, amint körülsétált a teremben, egymásután hangzott vissza a sok sylva, sylvae, lac, lactis… die Holz, nein nein, das Holz… la pobreza, encierro… il pappa, io sono… le soldat, la fortification… Cato mirari se aiebat… arma vi-rumque ca-no Tro-jae qui-primus ab-oris… hogy amint odább megy, csakhamar elvegyüljön az általános suttogásban.

Miklós egyet nyújtózott az asztal alá és hátradőlt székén: mindennel elkészült. De újra az asztalhoz hajolt, beleütötte a penna orrát a kalamárisba és elgondolkozott. Egy idő múlva fölírta az ív élére: Ne bántsd a magyart! közvetlenül alája: Zora puce bice dana!, lejjebb: It ürer, kerván gecser!, aztán az egészet aláhúzta. Ezeken a nyelveken beszélt Grécbe jövetele előtt. S most már büszkébben írt tovább: Nulla dies sine linea! – Wer wagt, gewinnt! – Assai ben balla a chi la fortuna suona! – Un rey es Dios en la tierra. Végül az ív jobb sarkába odakanyarította: Nicolaus Comes a Zrin. Aztán fölkelt, jelentette a páternek, hogy elkészült, azonkívül ezt csinálta és átnyújtotta neki a szépen kikalligrafiázott ívet.

A páter nézte, nézte, elmosolyodott, elkomolyodott.

– Sok nyelven beszélsz, gyermekem, – mondta Miklósnak latinul, – szívem örül rajta, de mondásaid közül csak a latin és a spanyol tartalmát vésd szívedbe, a többit szórd ki belőle.

Péter fürkészve pislogott bátyja felé, mi dolga lehet a páterrel. De meggondolta és örült neki, legalább nem figyel ide a páter. Kihúzta a fiókját s ma délelőtt legalább századszor megforgatta azt a török tőrt, amelyet az univerzitás egyik hallgatójától kapott cserébe egy hazulról hozott szép tiszta, kerek betűs latin könyvért, amit valahol Amstelodamumban nyomtak.

Csöngettek. Szünet. A gyerekek kimentek az udvarra. Péter oda-ódalgott bátyjához.

– Niki, mi dógod vót azzal csókával?

– Bémutatám néki az idegen nyelvekben tött előrehaladásomat!

– Hát osztán kufár kévánkozol lenned, avvagy királ, hogy annyi idegen idiómákban töröd az nyelved? Tanulok én is hun itt, hun ott egy-egy csöppet, de az te fejed ollyan, valamint az alaputréta nevezetű spanyor csuda az fazékban az sok gőzös tudomántul.

– Akarád mondanod: olla podrida, – jegyezte meg Miklós.

Péter ránézett és elnevette magát:

– Jüvel, no, nyilazni egyet!

– Azt mán igen.

S a két testvér vidáman sietett a játéktér felé.

III.

Harangzúgásban, zászlólebegésben úszott Gréc és Trautmansdorff serényen lövette az örömet a vár ágyúiból, dördülő visszhangot keltve velük a környező hegyekben, a lengyel királyfi, Károly Ferdinánd boroszlai püspök legmagasabb látogatásának tiszteletére. A papság, a város előkelői és a tanács messze kimentek a falakon túl a vendég fogadására; a jezsuiták nagy aulájában pedig már napok óta folyt a kopácsolás, szögezés, festés, ragasztás. S míg itt a színpad készült, a nagy négyszögű épületek különféle sarkaiban szorgalmasan tanulták szerepeiket vagy próbálgatták a hazulról utánuk küldött díszruhákat, kardot, sisakot a fiúk. Mindenki sietett, nyüzsgött az egész ház, csak Vitális páter járt-kelt, kukkantott be mindenhova, fogott meg minden szebb ruhadarabot, érintett meg minden díszletet szokott kísérteties mozdulataival, síri nyugalommal.

Már a kapunál fésült, fodorított hajú szolgálatkész fiúcskák fogadták a vendégeket, akiket latin bókkal köszöntve a lépcsőig kisértek, ahol az univerzitás hallgatói vették át őket s kisértek egyenesen az aulába. A lobogókkal, templomi zászlókkal, címerekkel, dísznövénnyel, szőnyegekkel, cserlevél-füzérrel díszített nagyteremben aztán ki-ki rangjához mérten foglalt helyet az első négy sor piros bársony karszékeiben, vagy az utánuk sorakozó párnás, párnátlan székeken, hosszú lócákon. Az első sor középső karszéke előtt egy igen szép ázsiai szőnyeg, rajta karcsú, aranyos asztalka, az asztalkán feszület, kristálypalackban víz és kristálypohár. Itt foglalt helyet a vendég, akit az összegyűlt közönség néma fölállással üdvözölt, míg a függöny mögül eléharsant a fiúk kórusának latin köszöntő éneke. A lengyel királyfi láthatóan meg volt hatva, kegyesen hajlongott jobbra-balra, az éneket állva hallgatta végig, a mellén lógó arany kereszt vastag láncát zavartan húzogatva hímzett fehér kesztyűs kezével, amelyen ragyogón csillant meg a püspöki gyűrű. Az ének elhallgatott, a boroszlai püspök leült.

Pillanatnyi csend. Az égszínkék, arany papírcsillagokkal teleragasztott függöny lassan vonul kétfelé s a háttér vásznán megjelenik az ókori Athén rekonstruált képe, amelyre főleg egy fal mögül fölnyúló óriás méretű Pallasz Athéné szoborról lehet ráismerni, mert a vászon felső bal sarkában a kétfejű sas, jobb sarkában a kereszt tűnik a néző szemébe.

Vitális atya nyugodt pislogással néz körül s a színen megjelenik drága prémes mentében, forgósan, kardosan a kis Zrínyi Miklós. Térdet hajt a püspök felé, kiegyenesedik és szavalni kezd:

– Méltóságos pispek, pispekek elseje,
S ti, nemes iffiak, ország reménsége,
Mái komédiánk nagy Kódrus királrul
Példát adand néktek vitézi halálrul.
Jüve az dóroknak röttenetös hada,
De jó Kódrus királ ellenek támada;
Hazáért nem száná élete fogyását,
Mert kéváná inkább annak maradását,
Hogysem ű nyomorult élte fönntartását,
Igyen kimutatván, nem elfajzott fattya,
Athénás várasnak hanem igaz fia…

Így szavalt még sokáig Miklós s keményen, horvátosan pattogva jött a szó ajkán. Amikor bevégezte, újra térdet hajtott a püspök felé és kihátrált a színfalak mögé.

A püspök úr kegyesen intett utána:

– Bene, puer!

A függöny összelebbent és pár perc múlva széthúzódó szárnyai mögött megjelent Kódrus király császári generálisnak öltözve, fényes páncélban s búcsút vett családjától, hazájától, isteneitől s hosszú negyedórákon át ontotta a vallásos életre, a király iránt tartozó hódoló engedelmességre vonatkozó intelmeit, amelyeknek szebb helyei élénk helyeslést váltottak ki a hallgatóság lelkéből. Azután jöttek a harci jelenetek, amelyek folyamán Kódrus király szabályos vítőr-vívás közben nem szűnt meg az ügyetlenebb ellenfélt, az árulókat, Isten ellen hadakozókat mocskolni hosszú tirádákban, vagy, míg a színfalak mögött kis diákok kardokat csattogtattak és doboltak, a színen egyedül, kivont karddal az önfeláldozást magasztalni, bőven ontva a klasszikus világ ismeretére valló hősi példákat. S közben fölvonult a színpadra a tizenhetedik század csizmás, cipellős, tollas, szalagos, csipkés, páncélos katonai és polgári pompája, királyhűsége, protestáns-gyűlölete, vallási vitatkozásai és vakbuzgósága. A legnagyobb hatást természetesen az utolsó jelenet keltette, amelyben a dórok királya és Kódrus vívják halálos bajviadalukat szóval és karddal, mert lehetetlen volt a dór királyban Gusztáv Adolfra nem ismerni és Kódrusban Pappenheimra, aminthogy az athéni király már első szavától kezdve veszedelmesen hasonlított a kiváló katolikus hadvezérhez, aki ebben az évben halt hősi halált a lützeni csatában, amelynek folyamán a győztes Gusztáv Adolf is halálát lelte. A harci kedv s a gyűlölet lelkesedése pirította az arcokat a jeleneten végig. Mikor aztán a dór király elesik Kódrus csapásai alatt s haldokolva megbánja bűneit, eretnekségét és azt, hogy Athén ellen fegyvert fogott, viharosan zúg föl az éljen, az átok s tombol a terem.

De csönd! Kódrus megszólal. Az ő sebe is halálos, de vidáman fog lelke kirepülni porhüvelyéből, mert igaz ügyért harcolt. Gyönge hangon említi még egypárszor a vallást s a királyt és meghal.

S míg lázasan tombol az eddig visszafojtott s most hangos beszédben, tapsban, kiáltozásban felszabaduló lelkes izgatottság, a püspök úr pár szíves szót vált az alacsony, vékony, beesett arcú jezsuita páterrel, aki oly ügyes latin versekben alkalmazta Pappenheimra Codrus mondáját.

Miklós, mint szereplő, szép rózsafűzért kapott a püspöktől ajándékba s nagyon örült neki; csak Péter morgolódott:

– Szégyenség! Úgy forgatá az Kódrust kiábrázoló nímöt dióverő pózna az kocperdjit, valamint az talián alakos majma az fakalánt! De az csőre bé nem álla, akár egy eb aggnéé!

IV.

Tavaszi nap enyhe melege ömlött a nagyszombati prímási rezidencia nagy kertjére, amelynek gyümölcsfái között Pázmány Péter könyökig fölgyűrkőzve forgolódott kezében egy oltókéssel. Rendesen komor, kúpos ívbe hajló vastag szemöldöke most csöndeshajlású vonalba simult szét, kis kecskeszakálla az örömtől remegett: a Törökországból hozatott őszi barack csemete-ágait oltotta kertje fiatal törzseibe. Előre repesett a szíve, ha arra az időre gondolt, amikor az oltások piros arcú, bársonyos bőrű gyümölcsöket fognak teremni.

A kert főútján hirtelen föltűnt a siheder Zrínyi Miklós, aki nemrég fejezte be a kétéves rétori tanfolyamot hatalmas gyámja közvetlen fölügyelete alatt s most olasz földre készül. Búcsú-találkozásra rendelte ide a bíboros. Miklós mögött kövérségétől döcögve lépked a kis vidám Senkviczy Mátyás, esztergomi kanonok, akit Pázmány a fiatal gróf mentorául szemelt ki az olaszföldi útra.

– Jöszte, Miklós, addsza hamar amaz háncsot onnan az fa töviből! – kiáltott az érkező elé Pázmány.

– Laudetur! – lihegte odaérve Senkviczy.

Pázmány gondosan, pontosan bekötözte az utolsó oltást, megsímogatta egy ujjal a fiatal ág finom kérgét, aztán megfordult:

– In aeternum, domine canonice! Kegyelmed csak tekéntsen környül az kertben, Miklóssal vagyon egy kicsinyég beszédem.

Senkviczy hamisan pislogott nevető fekete szemével, meghajolt és elment.

Pázmány a fiú vállára tette kezét:

– Telepödjünk ez mogyorófa-lugasban! Nincsen illyen minden burger kertjiben. Hát, öcsém, mind az te magános javadra, mind az közönséges jóra nézve kévántatik peregrinatiód idegen országokban. Deáki esztendeid itten érik végeket. Valamit tudtam, megtettem. Ügyeköztem, hogy ollyaktól neveltessél tudománban, jó erkölcsökben, ollyakkal nyájaskodjál, kik meg ne oltsák az jó szikrát, kit édes szüléid oktatása szüvedben helyhezett, mert, valamely szükséges az téj kisdedkorunkban, oly szükséges az jó nevelés: mert ha anyánk mellyéből szopjuk az tejet, mellyel nevekedik gyengeségünk: az gyermekségből erednek azok az erkölcsök, mellyekkel tündöklik, vagy romlik öreg emberi állapatunk. Maradjon ez ebben. Derék fivá serdültél, nem panaszolkodom.

Pázmány nyájas arca elkomorodott, hosszan nézett elgondolkozva a fiú szemébe, majd hirtelen megszólalt:

– Vehetted eszedben, hallván gyakorta az palatinus urammal s más főemberekkel való beszélgetésimet, hogy nem kévánom az erdélyi fejedelem romlását, hanem megmaradását, noha eretnek evangelicus. Kinek oka ez: Utolsó romlott állapatra jutott nemzetünk három részre szakada, egy az királ birtoka alatt vagyon, más az töröké alatt, az harmad rész Erdély. Mind az három erőtelen és fogyatkozott, merthogy külömb-külömb vallásokban gyönyörködik. Valami tudománom, készségem, buzgólkodásom vagyon ez világi ügyes-bajos életben, az catholica vallás és ereje szakadt nemzetem fölemelésére használom és használandom, míg életemet le nem kölletik tennem. Elsőben is, fontba vetve állapatunkat, szükséges és el nem mulatható, hogy mindeneknek előtte az királ birtoka alatt lakozók légyenek eggyek az catholica vallásban. Catholicus királ, catholica nemzet könnyűformán erőt vehetnek az törökön. De ekkor légy igazán vigyázásban, magyar! Mert az hadi szerencse császár felé fordulásának üdején azt mondhatná az Habsburgok familiája: «Te, magyari nemzet, megszabadétánk az török járomtól, jöszte az nímöt hámba!» Ez szavakat hallván, feltámad, bizonnyal tudom, Erdély császár ellenében. Ihon, ez okon ne romoljék Erdély, az magyar szabadság utolsó kűbástyája. Színes barátság az nímöté, esszel forgódjunk köztek.

Miklós szívében felzendülve zúgott minden nemesebb érzés. Ez a nagy ember legbensőbb gondolatait adja át neki, mint egy csemetét, hogy növelje nagyra!

Az érsek Miklós kezére helyezte kezét:

– Testámentomom nékem ez, fiam! – tette hozzá csaknem ridegen. – De vagyon öröm is egy-egy csöppel az üröm poharában.

Kiléptek a lugasból és Pázmány vidáman nézett szét gondosan ápolt, hatalmas kertjében a zöld táblákon, sárga kavicsos útakon.

– Tudod-é, öcsém, mely módon, mely fortéllyal nevel az jó kertész nagy diót, koraérő szőlőt, papiroshajú mondolát és diót, mag nélkül szűkölködő barackot? Nézzünk az canonicus uram után.

Pázmány, Miklós vállán nyugtatva karját, vitte körül a kertben, közben élénken, kedvesen magyarázott:

– Ez öt fa itten meggy-cseresnye. Spanyor meggybe ojtánk szász cseresnyét. Ha eszed, gyöngén savanyó meggynek véled, ám szájadban maradó íze utóbb cseresnyére mutat. Amott virul az körtvélbe ojtott renglót; formája, illata körtvél, héjja s húsa renglót. Vagyon almám, ki bévül répa… Ihon Senkviczy uram!

– Ez osztán kert! – bólogatott a sétájából visszatért kanonok. – Úgy arányzom, nincsen párja Magyarországban.

– Nem is szabad, hogy légyen! – jegyezte meg szelíd határozottsággal Pázmány. – Hát, fiam, Jézus s az ű szűz anyja vezérljenek utadban.

Azzal mellére vonta Miklóst és gyöngéden simogatta egy ideig a hosszú, göndör fürtöket. Zrínyi féltérdre ereszkedett s a bíboros, az ifjú fejére téve mindkét kezét, halkan imádkozott. Miklós nagy tisztelettel csókolta meg az áldó kezet. Senkviczy is kezet csókolt az érseknek.

Megindultak.

Pázmány nézte, nézte a távozókat s mikor rajtakapta magát, hogy egy könnycsepp futott le bajuszába, erőt vett magán és utánuk kiáltott:

– Miklós fiam, visszajüveteled korán el ne mulassad az kértem barack-fiatalokat ide küldened, mert mégis csak legjobbak az muraköziek.

V.

Alig értesült Ferdinánd, aki György bánt igen szerette volt türelmetlen vallásossága miatt, Pázmány szándékáról, hogy Miklóst olasz földre küldi, rögtön írt Sennyeinek és Mikulichnak, hogy a kellő útravaló iránt rendelkezzenek s hogy az uradalmi tisztek mindenben az érsek utasításait kövessék. Pázmánynak is írt és élénken érdeklődött az indulás ideje, a mentor személye, a kiséret iránt. A legmagasabb kegy és Pázmány figyelme kísérte Olaszországba a gyerek-ifjút, aki már nyolc esztendeje főlovászmestere urának, királyának. A fiatal zászlós-úrnak, aki könyvei mellől megilletődve figyelt fel néha a körülötte zajló, népek sorsát intéző eseményekre, kora komolyságát enyhítette, vidámságra hangolta az örökké tréfás, friss szellemű Senkviczy társasága. A kanonok úr nem fogyott ki a magyarázatból.

– Gróf úr, – szólt a hajójuk előtt feltűnő Velencén elámuló Zrínyihez – nézze csak nagyságod untig az sárarany színű küveket, az víznek kékségit az rajta tánculó horgas orrú fekete csónikokkal. Több érő ez itt, mint az ember. Híres nagy parázna hely… Ahun a, az ott az ducale palatium! Gondolás, szállásadó gazdaasszony mind köntösöd húzza s biztat igen, hogy ű majd így, hogy úgy, hogy elviszen némely nagy szépségű híres fehérszemélyhez. Fársáng vagyon itt esztendőn által, álorcásan jün-megy itt még az becsülletes ember is, nemcsak az híres fő-fő istentelenek. Légy te az legaljosb ágrulszakadt országcsavargója, ha vagyon nyócvan ezer scudi az zsebedben, nemessé tészen ez váras ura. Áros portéka itt az nemesség! Hő, osztán az szemcsiklándó comoediák avvagy operák! nem láta ollyat nagyságod Gréchen! No, megkövetem, ne szegyenelje nagyságod magát, gróf úr, tudom, tudja káros voltát, nem kévánja látását. Az Rialto nagy uccában, az Fejér oroszlán alatt lészen szállásunk. Reggelre kelve megnézzük, valamit erkölcsében meg nem tántorétott, igaz körösztény megtekénthet; az arsenált vagy cejtházat s az Muran nevű szigetbéli üvegcsűrt bizton.

Zrínyit homályos vágyódások töltötték el a kék vizek örömvárosában. A templomok hűvös csöndjében, vagy szállása ablakán kitekintve, hirtelen csak elszorult a szíve s halántékában dobogva hullámzott a vér; úgy érezte el-elbágyadva, jó lenne itt a csendben megpihenni s nézni a körülötte zsibongó élet tarka képeit. Hisz olyan egyedül van!

– Nem voltam-é eleddig is egyedül? Mérthogy mast érezem magánosságomat?

Aztán ökölbe szorult kézzel nyújtózott egyet és vére hatalmas hullámokban ömölt szívére. Szeretett volna kardot markolni és vágni vele, amit ér; rikoltó hajrával vágtatni lobogó szélben a nyerítő paripájú ellenség közé és feszülő izommal sújtani, sújtani… Újra elbágyadt. Égett az arca, érezte: eszébe jutott az a barna arcú, villódzó szemű leány, aki fekete selyemkendőbe burkolódzva jött vele szembe az alkonyi pírban fürdő téren. Regényes, hihetetlen tervek jutottak eszébe, hogyan fogja kijátszani a kanonok éberségét, miként fog kötélen leereszkedni az ablak alatt ringó gondolába s hogy fog a holdfényen siklani csónakja sikátorok labirintján keresztül-kasul egy csendes ház elé, amelynek ablakában figyeli érkezését a villódzó szemű leány. Két meztelen barna kar…

– Ejh! – rúgta ki maga alól a széket feldobbanva.

A belépő Senkviczy, aki egy könyvet szorongatott a hóna alatt, a nagy csodálkozástól tétován forgatta ide-oda széles kerek arcát.

– Mit mível nagyságod?

Miklós – és duzzadó ajka remegett, a haragtól-e, mitől – őszintén elmondta, hogy megkísértette a gonosz.

A kanonok úr elnézően mosolygott:

– Természet szerént való az iffiúi vér buzdulása, csak tudjuk zabolán tartanunk. Pironság nélkül tudhasd, eljüvend az üdő, mikoron tekélletes erkölcsökben nevekedett fő-fő leányasszonyt vissz ágyasházadban. De hagyján! Míg az Gonosz testednek lelkeddel egyetemben való veszésén munkálkodott, én épülésednek okáért könyvet vásárolék. Részben esméred az auctort, esmérd meg egészben amaz Tassot, ki nagy mesterséggel írá az ű Gerusalemme liberatáját, avvagy magyarán Szabados Jérusálemjit.

Miklós fél éjjel olvasott; hatalmas képektől gomolygó képzelettel szinte rohant végig a könyvön: páncélos, sisakos, kopjás gyaloghad, mint a tüskés borz… a perzselő napfényen izzó város fakó bástyái… a főpapi nyugalmú Godofréd… a bűvös erdő alakváltó, titkos, pokoli élete… a szerelem szigetének bódító szellője… haragos harcok… puhító szeretkezés… vér és láng… Isten és ördög…

A végére érve sokáig nézett a gyertya libegő lángjába, míg a kúpos oltóval le nem fojtotta világát.

A kanonok úr beszélt, beszélt vagy mosolyogva hallgatott, mintha csak azért élt volna a világon, hogy ide-oda lógjon; de néha-néha villámgyorsan ránézett Miklósra, rögtön le is kapta tekintetét róla, elgondolkozott s mikor úgy vélte, hogy itt az ideje, meg-megjelent egy-egy könyvvel Zrínyi előtt.

– Legkülömb patikaszer! – mondta ilyenkor magában. A száraz erkölcsi prédikációkat se szerette, de meg azt is gondolta, jobb, ha a fiú maga intézi el magával, ha mi baja van. A mustot se szőlőpásztor forralja, kiforr az magányosan is. Mert mindent elintézhet egyedül az ember, csak arra kell megtanítani, hogy hogyan lássa, amit lát, a mai életet, és hogyan nézze, amit nem lát, a klasszikus világot. Magyarázott is Senkviczy, hogy mi ez, hogy mi az; hogyan futtatja a talián még most is a kertjét négyszögben övező fákra a törzsek közé ültetett szőlőt, mint Vergilius idejében; s mikor befejezte kertészeti magyarázatát, előhúzta zsebéből az Eclogákat és a termékenységben zöldellő völgyeken ámuló Miklós kezébe nyomta, mert csak így lehet megérteni az olasz föld-megmunkálást, de meg Vergiliust is. Zrínyi ettől a furcsa kis emberkétől tanulta meg az életet a könyvvel, a könyvet az élettel magyarázni.

VI.

A politikai hatalmából aláhanyatló Itália csak annál erősebben irányította az idegen figyelmét a nagy múltra s a nagyra menendő jelenre.

Velencétől Rómáig, lovon, hintón, Senkviczy nem fogyott ki a szóból. Hévvel magyarázta, hogy a Pón túl hol végződött a régi Venetia tartomány, hol kezdődött Gallia Cispadana, mikor léptek Umbria földjére. Az Adria partján fekvő Pessaro-n – hajdan Pisaurum! – túl az országút egy helyen szinte derékszögben fordult délnyugatnak. Senkviczy megállította a menetet, visszaszaladt, előrefutott s az arca mindig derültebb és derültebb lett, aztán hirtelen elsápadt, odalépett Zrínyihez, s a lovon ülő combjára téve kezét, megilletődötten szólt:

– Uram, paripád patkója az Via Flaminia vén küvein kattog. Ez úton jüve ki hajdanta fénesség, tudomán, kűben és betű-őrző viaszkban tündöklő mindennémű mesterségek az Roma vetus-ból s ez úton onták az Urbs felé éjtszaki népek minden kincseket. Ember, üdő s állat öszvefogván ronták az Flaminiát, de pusztult küvein az nyomdokok lánc el nem szakada s mái nap is Romulus várasáig viszi az zarándokot.

A kanonok szeme megtelt könnyel; Miklós megfogta a rajta nyugvó kezet és megilletődve nézett le az öregre.

Senkviczy is lovat kért; nem bírta volna ki a hintóban, mert mindent akart látni, nagyobb fát, bozontosabb bokrot, szarkofág-szegélyt, úthajlást előre… Milyen szép lehetett itt egy légió vonulása… a vértből, tunikából előcsillanó férfias meztelenség… Ide állhatott ez alá a nagy fa alá tógáját fejére húzva az esőtől meglepett városi…

És Senkviczy előadásában megelevenült a régi római élet Miklós szeme előtt, úgyannyira, hogy első pillanatra szinte meglepte, hogy Orbán pápa városában nem tógát hordanak a férfiak s a Campo Vaccino-n, ahol egy fűből kiemelkedő karcsú oszlop tövén heverő pásztor őrizte a legelő barmokat, nem a régi Forum mozgalmas zaja él. Időbe telt, amíg megszokta a klasszikus kornak az új élet szövetén átfutó és itt-ott előcsillanó, aranyfényű fonalát. Később mély, súlyos gondolatokat hömpölygető élvezetet talált az új nagyságba szövődő régi nagyság szemléletén. Százados sírjából méltósággal villant föl itt egy kő, ott egy mozdulat, rom, arc, kifejezés; mint lidérc-láng lobbant föl előtte, ahol legkevésbé várta, a klasszikus múlt egy-egy mozzanata. Most már nemcsak szerette, hanem kereste is a múlt és jelen egymás mellett álló ellentétjeit. A Pantheon árnyában, melynek tégláiról omlott a márványburkolat s amelynek előcsarnokáról leszedette Orbán az ércgerendákat, hogy ágyút öntessen belőlük, szívesen olvasta «il cavalier Marino» daloló verssorait: az elhagyott Arianna a tenger partján szunnyad, fehér leplének ezüstjén arannyal szőtt bíborlevelek, fülönfüggője két smaragd hajócska, homlokán hegyes gyémántkövet karommal tartó arany sas, meztelen talpacskáihoz csóközönnel szökik föl néha a tenger… S ablakában, a nyüzsgő, hangos, sok mozdulatú olasz utcai élet fölé kihajolva, az ősz hajú Soracte s ó falernumi régi, elegáns barátjának ércnél maradandóbb soraival mulatott, Impavidum ferient ruinae, – halt el Zrinyi ajkán a verssor s lent búgó kíséretből sikongva vált ki az epedő nóta egy öreg csavargó dudáján.

Aztán, Senkviczy nem is tudta, szállásadójuk fiával, aki tudósféle ember volt, összevásároltatta magának, Tasso mesés harcai után reális ismeretekre vágyva, Machiavelli, Giorgio Basta, Ammirato, Malvezzi, Bisaccioni hadtudományi munkáit. A kanonok hadd képezze benne a tudóst, régi és új dolgok figyelő szemű ismerőjét; apja vére, ősei példája, vitézi hajlama, erős akarat hadd nevelje benne ezekkel a könyvekkel a jó katonát! Senkviczy bátyám nem ért az ilyesmikhez; hagyjuk békén, – gondolta magában.

Orbán pápa, – aki több irányból törekedett a földi élet csúcsára: diplomatákkal finomkodva, hadat vezetve, latin verseket csiszolva, – mint az alázatosság királyának pompában úszó földi helytartója, nyájasan mosolygott a belépő Zrínyire. A színes és sötét talárral, fényes fegyverzettel, selymes, csipkés urakkal népes pápai udvarban idegenül érezte magát Miklós. Megmozdult már a legyezőre nyíló spanyol szakáll, felhangzott már a hattyúprémmel szegélyezett, könyökig érő bíborgallérban trónoló Szentatya idegen lágysággal zenés latin szava… és Miklós még mindig arra a pár marcona legényre gondolt és fénylő vértjükre, feltollazott ódivatú sisakjukra, hosszában lefutó sárga, fekete, vörös csíkos bugyogójukra, akik hegyes alabárddal álltak őrt az ajtó előtt. Amint elhaladtak előttük, Senkviczy a fülébe súgta, hogy ama Michaelis Buonarotti rajzolta még II. Gyula pápa testőrjei számára ezt az uniformist. A pápa már elhallgatott és Zrínyi Senkviczy halk utasítására fölemelkedett hódoló leborulásából s a legfenségesebb földi kéz kitüntető csókolására járult.

Orbán most egy könyvet tartott kezében és Zrínyi felé nyújtotta, kedvesen, szellemesen téve említést György bánról, a kereszténység védőbástyájának eme kitűnő őrtálló katonájáról. Derűs kegyességgel méregette az előtte álló gyerekembert, aztán környezetére vetve egy tekintetet, Horatius versével fordult újra feléje:

Jók és erősek nemznek erőseket;
Még a tinónak, még a csikónak is
Apjára szít erkölcse, s nem költ
Gyáva galambot a bérci vad sas.

Zrínyi érzi, hogy igazat mond a Szentatya, szeretne valamit felelni, izma, önérzete egyaránt duzzad, de valami visszatartja attól, hogy itt, a fény és puhaság, a csiszolt szavak árnyas, merev udvarában vitézi hévről, önfeláldozó érzésről beszéljen és szava tán úgy hangozzék, mint ünnepségek termében táncoló fiatal medve rekedt bőgése.

Orbán pár rövid, energikus utasítást ad még olaszul Senkviczynek, ne távozzanak anélkül, hogy nem beszélt vele a magyarországi állapotokról. Megmozdulnak a talárok, nyílnak az ajtók, félhangos olasz beszéd zümmögése kíséri Zrínyit le szinte az udvarig. Senkviczy végre megválik a szertartásosan udvariaskodó kísérőktől, köztük néhány jó pajtásától. Egyedül maradnak.

– Gróf úr, mi szállt nagyságodban? Még nem is tekénté meg az szentséges atya ajándékát!

Azzal elvette Zrínyitől a könyvet és belenézett:

– Maphaei Barberini Poemata! Hüm! Ű szentsége latin poémái! Nem is ollyan rosszak, – folytatta körültekintve a kanonok úr, – tud az nyelven, versatus az mythologiában s vagyon fülének jó érzékensége az prosodiának régulái eránt. Boldog iffiú!

– Paternitas vestra, – pattant föl szokatlan eréllyel Miklós, – ne végye rossz neven tülem, gyomrom fordul az símaságtul. Jól mondá Ű szentsége, sas vala atyám, de vijjogó, nem lészek én is hegyes csőrrel mézes hangon csácsogó galamb. Nem szájam tátására, de értelmem mívelésére, kardom forgatására vagyon szüvemnek hajlandósága. Szájat nyitok, valamikor kelletik, de lölköm előtt útálattal teljes csűrt-csavart szavakbul hívságos palota építése.

Senkviczy először megdöbbent, de azután átölelte a karcsú ifjút és fülébe suttogta:

– Igazzad van, ecsém! – és fölnyúlt megveregetni Miklós vállát.

Ezután már csak néztek és olvastak, s ha kiabáló olaszokkal találkoztak vagy finoman udvariaskodó, körmönfontan vitatkozó urakat, papokat láttak, egymásra mosolyogtak, de a roskadó Colosseumtól a Péter-templom ragyogva emelkedő új oszlopsoraiig mindent megmutatott Senkviczy Zrínyinek.

VII.

Megállapodott, művészire hajló kedéllyel érkezett vissza Zrínyi a következő év februárjában Magyarországba. Péter öccse az ezer tószemmel csillogó, süppedékes nádas, ingovány övezte Csáktornyán nyugton ült; haragra, békétlenségre hajló kedvét lovaglással, vadászattal töltötte. El-elvitatkozott ugyan a páterrel országos dolgokról, de szívesebben hallgatta horvát vitézeinek dávoriáit, vagy éjszakai nyugalom előtt egy-egy nagy fa alatt mesélő öreg jobbágy tündérregéit. Közben vissza-visszazuhanó vágyódással kívánkozott nagy dolgok után.

A hazatérő Miklós szokatlan melegséggel ölelte magához a dohogó Pétert, mert csak most értette meg öccse gréci elégedetlenségét. Mikor az est köpenyegébe burkolódzó vidéken Csáktornya kongó fabástyáiról végigtekintett s fölhatott hozzá a várukat övező, csaknem végtelen mocsarak, ingoványok vizében búgó, karattyoló békák ezrének egyhangú éneke, lohadó dölyffel gondolt nagy terveire, s a nagyravágyás ideges irigységével ábrándozott el figyelemmel olvasott, kivonatolt kedves hadtudományi íróinak tudóshoz illő utasításain, amelyek az elmélet magasáról hangzottak isteni parancsként. Hol vagyunk mi még ezektől? Hol van nálunk képzett katona? A magyar csak verekedni tud, vérét ontani, ha neki vadul; s ha meghal, van még pallosrengető magyar nemes elég, más áll a helyébe. De élni! a hazáért élni, fáradni ki tud? A mostani nemes nem gondolja meg, micsoda az igaz nemesség.

– Ülnek haszontalanul fiaink, – magyarázta magának szinte hangosan Zrínyi, – vagy otthon atyjoknál és anyjoknál, vagy, ha ugyan derekassan látni, hallani akarnak (az mint ők mondják), egy magyar úr udvarában beállanak és szerződnek: ott mit tanulnak? innya; mit többet? pompáskodni, egy mentét arannyal megprémezni, egy kantárt pillangókkal felcifrázni, egy forgóval, egy varrott lódinggal pipeskedni, egy paripát futtatni, egy szóval: esküdni, hazudni és semmi jót nem követni. Az úrfiak? Az ital nékik legnagyobb mesterség és katonaság; mentül aljosb s roszabb lovászokkal, kóborló katonácskával társalkodhatnak, legnagyobb katonaságnak tartják; senki nem tanul tudományokat, senki nem lészen zarándokká, hogy láthasson, tudhasson abbúl valamit hazájának szolgálni…

A nép? Hm, – fűzte tovább gondolatait, – ki törődik vele? Dolgozzék, adózzék meg! A védelemért, amit mi nyujtunk, nem nagy ár! Az urak? Az erdélyi fejedelem vagy a felséges ausztriai ház verőfényén sütkező gonosz vagy jó bolondok. Idegen tanácsok, főgenerálok? Komédiás köntösben fenheázó idegenek; pedig, kinek nem bornya, nem nyalja. Kezdeni köll itt valamit! Csak velünk légyen a jó szerencse is Ez köll, semmi más.

Messze a síkon fölhangzott az őrség kiáltása. Miklós önérzete egy kissé megerősödött. Ezt már ő csinálta. Öt ilyen őrség van egymástól egyenlő távolságra elhelyezve Csáktornyától a Muráig. Húsz-húsz katona őrködik a földmunkákkal megerősített helyeken s Kanizsa felé figyel, hogy készületlenül ne találja Muraközt a betörő török. Ezt már ő tanulta, ezt már ő honosította meg! Hejh! más élet lesz itt! S belecsapott ököllel a sötétbe.

Másnap pár száz jó horvát lovassal átcsapott a Murán. A hajnali szürkületben ló nyakára hajolva vágtatott a kis csapat. Gyorsaság, óvatosság: török hódoltsági területen járnak.

A faluban hajnalt kurjantott egy vén kakas; közbe-közbevonítva csaholt néhány komondor. A kertek felől kerültek. Egy kis szakasz előre lovagolt; utána egy másik kert-ajtót zúzott, istállókaput feszített s hajszolta az elől lovaglók után a bőgő, nyekergő lábas jószágot. A paraszt reszketve vagy káromkodva húzta magára subáját, ha még volt; vagy egykedvűen hagyta maga mellett elzúgni a vitézi förgeteget. Zrínyi legelöl lovagolt suhanva, mint az üstökösnek magja. El-elmaradozó vitézei bementek vagy inkább betörtek a házakba is s amire kedvük jött, ami kezük ügyébe esett éppen, magukkal vitték. A paraszt szakállát cibálva követelték, adja elő pénzét. Trágár tréfákkal röhögtek össze, ha valamelyik nekiehült bajtársuk csűrbe, kazal mögé cipelt egy-egy még félig alvó, borzas hajadont. Egy hülye fogatlan öreg ellenkezni próbált azzal, aki új csizmáját akarta elemelni; a vitéz dühbe jött s az ágyékon rúgott öreg holtan esett össze föléje gyújtott vityillójában… Magyar jobbágy szenved, török úr bánja!

Déli álmukat már Csáktornyán aludhatták a vitézek.

De kölcsön kenyér visszajár! Magyaros ruhájú török végbeli vitézek dúló raja zúdult nemsokára Kanizsából át a Muraközre. Zrínyi későn értesült: a török messzire, kerülve játszotta ki az őrségek éberségét. Mire sólyomszárnyas süvegét szemére rántva nyeregbe vágta magát káromkodó öccsével, elhajtott marhái már a Murán túl bőgtek.

A megdúlt községhez ért a csapat. A felgyújtott faluban szikraözönt okádva pattogott az égő nád, sisteregve zuhant le a lángnyelvben égre nyúló viskók gerendája. Ami épkézláb legény, lány a faluban volt, török láncon gyalogolt már Kanizsa falai alatt. Éhező csecsemők sivákoltak tarka nagy párnába kötözve a földön, míg anyjuk szótlan kétségbeeséssel mosogatta alélt ura sebét a kútnál, vagy zokogott holtteste fölött a falu útjának porában fetrengve. Könnyű lábú arab lovak patája vágta föl az udvarok letaposott földjét, amelyeknek egy-egy zugában szadizmus csonkította meztelen női test hevert. Az úton rongyolt ruhájú vagy mindenükből kifosztott férfi holttestek feküdtek szanaszét. Itt tépett ingű, meggyalázott lány kémlelt ki rémülten a padlásablakon, elmúlt-e a vész; amott kerekre nyitott szemű fiúcska bámult öntudatlan kíváncsisággal a körülötte történőkre… Magyar jobbágy pusztul, magyar úr kára!

Leverten, fojtva dübörgő indulattal léptet haza a csapat, s a bosszú alkalmát lesi. Rombolásban, öldöklésben, ragadozásban, szűz-gyalázásban nemtelen versenyre kél a féktelen portyázáshoz szokott magyar és török végbeli vitéz. S míg a békés falu helyén romhalmaz fölött kóvályognak a varjak, rettegve várja a vad idegentől születendő gyermekét a lány s szeméten rohad a sebesült.

A dunántúli főkapitánynak, Batthyány Ádámnak előre ugró, hatalmas boltozatú homlokán összefutnak a ráncok ezekre a hírekre. Följelenti Zrínyit – némi féltékenykedéssel – a bécsi haditanácsnál, hogy veszélyezteti a békét. A haditanács intő levelet küld Zrínyinek, sőt a kancellária is neki áll csillapítani. A török közben újra beüt a király földjére s nyomban rá bepanaszolja Zrínyit a budai pasánál, akit megkér, hogy kezdjen tárgyalást ebben az ügyben a bécsi udvarral. De a következő évben már Batthyány is Zrínyi oldalán robog a portyázó beütéseken; s az óvatos, mindenkit kielégíteni szerető nádor is nagyobb sereggel óhajtana már beütni a hódoltságba. Bécs, amelynek szeme aggódóan függ a harmincéves háború színhelyén, burkolt szavakban megadja neki az engedélyt, de a nemesi fölkelés rozsdás gépezete nem működik s a pénz sem érkezik meg Bécsből.

A török zajong, zavarog; itt is, ott is égre csap a felgyújtott falvak lángja s felbődül a jobbágy-keserv s a budai pasa csöndes, számító eréllyel szorítja sarokba a szelíd lelkű, ingatag új Ferdinánd kormányát.

Zrínyi is beleutálkozik a gabona-cséplő lovaglásokba, jobbágy-nyúzásba s szó nélkül engedelmeskedik a haditanács újabb rendeletének, hogy hagyja abba a hódoltságba való beütéseket s mint légrádi kapitány, fogadja engedelmesen a kerületi főkapitány utasításait. Péter is gondolt egyet, megunta el-elábrándozó vagy felhevülve török földre lovagló bátyjával együtt élni, aki inni sem tudott, de nem is nagyon akart s aki, ha nem vadászott, könyveket vagy a Dráva erdeit bújta, – feleségül vette Frangepán Katát, a károlyvárosi főkapitány lobogó vérű, írogató leányát és Bakarba vonult, a tenger-szélre.

VIII.

Zrínyi eleinte nem vette észre, nem akarta észrevenni, mennyire egyedül maradt megközelíthetetlen várában. Egy ideig elfoglalta a vár fabástyáinak lerombolása, amelyek helyett erős kőbástyákat emeltetett. Szinte látta, hogy fut az új falnak az ágyúgolyó s hogy fúródik bele ereje törve a kemény mész és cementkeverékbe. De csakhamar elkedvetlenedve fordult el tőlük, hiába ontotta rájuk finom, csöndes bókjait Forstall Márk, az ausztriai augusztinusok tartományi főnöke és dicsérte agyba-főbe nagy hangon Cosimo páter, Zrínyi jószágkormányzója.

– Erősek, mikéntha titánok hordták volna öszve! – jegyezte meg Forstall.

– Gondolja atyaságod? – felelt szórakozottan Miklós, akinek az járt eszében, hogy csak portyázó török sohse fogja erejüket próbára tenni. Derekas harcra, háborúra vágyott, ahol sík mezőn rendeletei szerint nyomulna előre gyalogosainak tömött oszlopa a száguldó Zrinyi-huszárok után… Hüvelyébe nyomta a török ellen villogó kardomat Bécs. Lesz-e alkalom és idő dicsőséggel húznom ki fölemelkedésemre…? De ne lássák most ezek a tépelődő gondok ráncait homlokomon… – Micsodás eredménnyel nyeli, pater Marce, atyaságod könyvesházam, leveles-ládáim porát? – fordult nevetve a baráthoz.

Forstall szerényen mosolygott:

– Nagyságod indulgentiájának legkegyelmesb engedelmével előbeszéllem.

Cosimo atya türelmetlenül kezdte húzgálni kövér hasán lecsüngő nagyszemű olvasóját: ennek sose lesz vége s neki még be kellene számolnia a santoveci, strigovcsáki, cigánscsáki szőlőhegyek, a teresztenyakóci, gerkaneci halastavak állapotáról s bemutatnia kegyes urának az oszalyi, ribniki, grobniki, dreveniki, hrelini, brebiri, grisáni és bródmoravicei várak tiszttartóinak, a rakonoki, bosiákói és verboveci kastélyok felügyelőinek jelentéseit.

– Gróf úr, kegyelmes uram nagyságos familiájának eredeti az históriai tudománok mái állapata szerént ez: négyszáz esztendőknek utánna, hogy Krisztus Jézus urunk, kinek neve dicsértessék mindörökké…

– Ámen! – vágta rá Cosimo páter, aki nagy fejszámolásba merült éppen.

– … világra jüve, élt vala… hm, neve nincs… Anonymus, ki, felesége fiat szülvén néki, lén Sueulados gót királ apja. Maradéki közül nagy híres neves amaz Ostrovius, Ostrovica várának építője, bosnyák bánok, horvát királok eldődje. Az nyolcadik bosnyák bán vala Tvartkó, kinek fia Barich, kinek fia Kulin, kinek fia Mladin apja halálával elveszté bánságát is. Miként simplex comes jüve Horvátországban, hol is familiájának csillaga felette kedvező constellatiókban nagy fényességű ragyogvánnyal vonyá környül magát.

Lemondás, önérzet harcolva kavarogtak Zrínyi lelkében. Ezek a ködös, távoli alakok hősök lehettek, mert vérrel és izzadtsággal szerzi az ember a földön a hatalmat. De az apja, nagyapja, dédapja, – róluk már tudta biztosan – mind vérzettek, verejtékeztek a mostani óriási birtokért, amely szinte megszakítás nélkül húzódik a Murától az Adriai-tengerig.

– Pater Cosme, engedjük az provinciális atyát vissza kalamárissához, mi penég lássunk hozzá.

– Öröm nékem nagyságoddal beszéllenem, öröm nagyságod eldődivel társalkodnom, – szólt meghajolva Forstall és távozott.

Migliani Cosimo örült, hogy egyedül maradt urával, legalább most elmondhatja néki minden búját, baját, mert nem vezet semmi jóra az ilyen végig feles osztozás, amilyet Mikulich uraimék eszeltek ki a két testvér között.

– Kegyelmes fejedelem, nagyságos gróf úr, nékem kegyelmes uram, vagyon Buccariban több között egy malom négy kűvel, kiknek ketteje Péter uramé, ketteje nagyságodé. Fülemhez juta, hogy az molnár nagy dologüdőben nagyságod küvin is őrleté Péter uram gabnáját; Grobnikon az tárház amaz felét tölteté meg az tiszttartó éléssel, ki nagyságodé, az élés penég Péter uramé vala; Csukovecen Péter uram két barac-fáját el-kidönté az szél s az tiszttartó az mi nyakunkra tolná az kárt. Így vagyon ez, nem másképp. Közös lónak túros az háta, mert nem löhet, miként almát, csak olyképpen ketté vágni tiszttartók, vámosok, jobbágyok, zsellérek, irtványosok népét, egyházakat, kegyuraságokat, várakat, várasakat, falvakat, udvarházakat, csűröket, pajtákat, csikókerteket, szőlőket, malmokat, szántókat, legelőket, bányákat, erdőket, makkosokat, réteket, vámokat, tizedeket és halastavakat.

– Feketén lát igen kegyelmed! – mosolyogta feleletül Zrinyi, de érezte, hogy alapjában véve igaza van az ügybuzgó páternek. Milyen más lenne, ha nem kellene még a csáktornyai lakóház szárnyai felett is osztoznia öccsével! Nehezen, bajjal gyűlik így össze a pénz, pedig neki sokra van szüksége és gyakran. Megelégednék a Muraközzel, csak feltétlenül rendelkezhetnék vele! Istenem, az emberek mind mellette és előtte állnak szoros tömegben. Kik állanak ő mögötte? Jó horvát fiúk, hősi barmok. Kik többen? Iratos katonaság, tobzódásba, bűnbe fulladt agyú verekedő gépek. Nagyoknak parancsolni, értelmeket igyengetni, mindenek előtt állani, vezetni!

– Egyébaránt ihon ezek s mások papirosra vetve, – nyújtott át Cosimo egy csomó írást Zrínyinek, s megelégedve, hogy lerázta magáról egy időre a gond, a mérgelődés terhét, elbúcsúzott urától és elment egy pohárka bort inni a várnagyhoz.

Zrínyi egyedül maradt sötéten csillogó nagyravágyó terveivel. Merre nézzen, mihez kezdjen? A királyi kegy állandó, de enyhe napsütése sose fogja így kiemelni innen, a nagy emlékek nyomasztó terhe alól. És szórakozottan járta tekintete vadaskertjeit, amelyekből az irtás, tisztogatás, rendezés munkájának fejsze-kopácsolása, kerék-nyikorgása, hajhózása ide hozzá is elhatott.

Hangos beszéd zavarta fel ábrándozásából. Cosimo páter szaladt feléje, amennyire tudott, mögötte a beborozott várnagy ingadozó alakja tűnt föl s egészen eltakarta a nyomukban pipeskedve lépegető vékony kis Forstallt.

– Nagyságos uram, – böködte ki lihegve magából a szavakat Cosimo, – röttenetös hirek. Az svécusok serege Siléziában!… pfüh…

– Mi! – riadt föl Zrínyi.

– Kis üdeje, éppen, hogy utolsó kártyámat vetem az asztalra páterkám elejben, – mondja bajuszát pödörgetve a várnagy, – ajtóstul dül bé reánk Mila, méltóztatik tudni, az az kerek faru szógáló, hogy ihon barát jüve Szent-Ilonárul, hirei vagynak. Mondom néki: Mila, te, Milica, ördög bujjék az lábad köz…

– Nyelvét zabolára fogja kegyelmed! – esik szavába csöndesen Forstall.

A várnagy dohogva rántja föl nadrágját:

– Egy szóval, bejün az barát, mondja, hogy az kalastromban mulat kevés napok ulta az gárgyán egy attyafia, kit kivertek házábul az svécusok, hogy az ménkü lődörögjön az bugyogójukban! Igen szorongatják királ urunk seregét, kiben sokat levágának, még többet foglyul ejtének. Beste kurafia huszárjaik az Vág mentén száguldoznak immár. Hejh! megnehezültek az üdők fölöttünk, török rágja sarkunkat, svécus koronánkba kapott!

– Tyüh! – folytatja Cosimo, – az gárgyán attyafia beszélli svécusok kegyetlenségit. Templomok keresztit letöretik, az szentek írott képeinek fejeket veszik, megfertézik az asszonynépeket, arany, ezüst, lábas marhában szeméremtelenül zsákmányolnak. Az gárgyán attyafia té-tova szaladó, földönfutó lén miattak!

– Osztán el löhessen-é indulni amaz szalajtott sléziai szaván? – kérdi némi kétkedéssel Zrínyi.

– Bizonyosan el! Nagy böcsülletes, szavahihető főfő kalmár hazájában, – bizonygatja hévvel Cosimo.

– Nem zörög az haraszt, ha nem fú az szél, – jegyzi meg bölcselkedve a várnagy.

– Háborús üdőkben sokszor hallásra leghihetetlenb az igaz, – csöndeskedi hozzá Forstall.

– Haramják alkapitánnya, Patachich Péter uram az könyvesházban keressen kevés üdő telésével. Isten velek! – szól hirtelen, hangosan Zrínyi s a lépcsők felé indul.

A három férfi egyedül marad. A várnagy szemmel vág Forstall felé:

– Ember ez, nem gatyában vizellő nímöt!

– Derék fi, igaz Brebiri fi! Sarka alatt dönög az főd! – tódítja Cosimo.

– Mars bellicosus in persona! – fejezte be költői lendülettel Forstall.

Azzal elvonultak mind a hárman kártyázni.

Zrínyi, mire a hosszú palotához ért, amelynek boltozatos szobáiban álltak a falak mellett a család leveles, kincses ládái, készen volt tervével, folyamodni fog a felséghez, adjon neki felhatalmazást, jelöljön ki toborzó helyet, hogy öt horvát zászlóaljhoz még öt német századot fogadhasson, ezer emberével aztán ura, királya segítségére siet a svédek ellen hadakozó táborba. S míg Forstall megérkezett, akiért hamarosan utánaküldött, emelkedő önérzettel sétált föl és alá a tatár puzdrákkal, kézi íjakkal, hosszú, cifrált janicsár puskákkal és mindenféle fegyverrel díszes falu csarnokokban. Igen, hálára fogja maga iránt kötelezni a királyt, aki önfeláldozását jutalmazandó bizonyára nem fog késni nagyobb, vezetőbb állásba emelésével. Öntudatos határozottsággal ömlöttek ajkáról a szavak, amelyeket secretáriusa, Forstall apró, kerek, kalligrafikus betűkkel vetett papírra. Hajnalban már lovas szolga vágtatott a levéllel Bécs felé.

Patachich Péter alig győzte kivárni a diktálás végét. Nézegetve ődöngött a harci jelvényekkel rakott folyosón. Sokáig elálldogált egy kép előtt, amely Zrinyi első hadi tettét örökítette meg. Egy török hátulról balkézzel elkapja a fiatal gróf mentéjét és jobbjában görbe kardot emel halálos sujtásra, de Zrínyi megelőzi, széles kardjával hátrakanyarítva csapja el támadója fejét. Végre jött Forstall a sok írásban meggémberedett ujjait nyomogatva s beküldte Patachichot főkapitányához; maga pedig a várnagy toronyszobája felé irányozta lépteit, hátha sikerülni fog visszanyernie elvesztett kerek tallérjait.

– No, Péter, mint vannak az fiúk? – kérdi a belépőtől Zrinyi.

– Nagyságos főkapitány uram, unakozás bántja üket; mikéntha geleszta marná fenekeket, alég hogy helyben ülhetnek. Folyik az luttenbergi torkokon le özönnel, kivált estvére kelve s mihent jó bor fejeket melegíté, némely dávoriát nagy torokkal kezd, némely hajdú fegyverrel táncot szökdös; miként az éh farkas, harcot, harcot kéván szüvük.

– No, Péter, nem sok üdőn feküsztök mán téli szálláson, légyen gondviselésed emberre, lóra, prófontra, abrakra; mezőben szállunk, ugy löhet.

– Igen is, – vágta rá keményen Patachich és örömtől ragyogott a szeme.

Zrínyi, egyedül maradva, elővette Tacitusnak, kedves történetírójának Annales-eit s elgondolkozva lapozgatott bennük; egy helyen szemébe ötlött ez a mondás: Unam esse in armis salutem, sed ea consilio temperanda. Hamar följegyezte egy darab papírra. Aztán kemény, gőgös mosoly jelent meg ajkai körül, beleütötte a pennát a kalamárisba és erős vonásokkal írt:

Taurus fortis est et occiditur,
Elefas grandis est et occiditur,
Leo ferus est et occiditur.

Az ember mivel erősb az bikánál, mivel nagyobb az elefántnál, mivel fenébb az oroszlánnál? és ha az esze nem volna, az többi egyiknek sem állhatna ellene, de ésszel uralkodik ez világon és az embereken is, az kinek több van. Mikor vis et consilium egy emberbe szerkezik: boldog az és böcsülletes, hatalmas és röttenetes.

A pontot odavágva eldobta a tollat s meg volt elégedve magával.

IX.

A lovas szolgák, ki előrement jelenteni ura érkezését, ki elmaradozott, úgyhogy Zrínyi mögött csak Vitnyédy István, soproni ügyvéd, a gróf jogtanácsosa lovagolt, mikor föltűnt előttük a nagy-hefflányi templom vaskos, négyszögű, kékes ónnal födött magas tornya.

– Rosszul tészi kegyelmed, hogy perseverál az lutherana confessioban, – folytatta kedve ellenére a társalgást Zrinyi.

– Ó, kegyelmes uram, – felelt elborult, makacs meggyőződéssel Vitnyédy, – mitévő légyek, belégyükerezett ez confessio szüvemben együgyü tisztaságával. Sok persequálásokat szenvedek miatta, de el nem szakadok tüle. Eh, nem baj ez, nagyobb az, hogy hütnek nincs hüt előtt böcsülleti. Catholicusoknak pompáskodó szertartásokat nem szeretem, de embert az okért el nem ítilek, hogy catholica vallásban keresi idvességét. Meg nem szűnünk mastani saeculumban egy az más hütinek mocskolásában, gyalázásában, ki nagy hiba, mert bizony jobb lenne, ha az lutheranus törökök ellen vitézkedő urak az vexállásokat hátra tévén, közös erővel fordulnának arcul az pogány törökre. Én mondom nagyságodnak, kegyelmes uram, én, Vitnyédy István, nemes Soprony várasának hütös nótáriussa, beste lutheranus – az mint mondják, – nímöt rontja az magyart hatalomért, értem; török rontja gazdagságért, értem; magyar rontja az magyart hütiért, nem értem, ha addig élek is.