Henrik Sienkiewicz

Quo vadis?

Történeti regény Nero császár korából

Fordította
SZEKRÉNYI LAJOS

Szerkesztő:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2021

ISBN: 978-615-81931-8-4

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

ELSŐ KÖTET

ELSŐ KÖNYV

ELSŐ FEJEZET

Petronius csak déltájban ébredt föl, de azért mégis, mint rendesen, nagyon bágyadtnak érzé magát. Az előtte való nap Nero lakomáján vett részt, mely késő éjjelig tartott. Egy idő óta folyton-folyvást egészségére panaszkodott és azt állította, hogy reggel mindig szinte megbénulva ébred föl és képtelen gondolatait összeszedni. De a megszokott reggeli fürdő és testének gyakorlott rabszolgáktól való megnyomkodása sohasem téveszté el hatását, ellustult vérének keringését mindig fokozta, sőt ugy megélénkítette, fölvidámította és megerősítette, hogy mintegy ujjászületve jött ki belőle. Akkor aztán ujfent szellem és vidámság ragyogott szeméből; megifjultnak, élettel teljesnek, külső megjelenésében tökéletesnek látszott. A nyilvános fürdőkbe ritkán szokott menni. «Szigetein» saját fürdői voltak, melyeket a hires Severus Ceter megnagyobbított, átépített és oly rendkívüli ízléssel szerelt föl, hogy maga Nero is a császári fürdők fölé helyezte, habár ezek sokkal tágasabbak és jóval díszesebbek voltak.

Ama lakoma után későn kelt föl és a fürdőbe ment. Most két erős fürdőszolga hófehér egiptomi bisszuszszal takart cipruszfa «ágyon» kihozta és jóillatu olajjal megnedvesített kezével szépformáju testét kenegetni kezdte, ő pedig behunyt szemmel várakozott, mig a laconicum[1] melege és kezöknek melegsége reá is hatott és bágyadtságát tovaüzte. Csak jó idő mulva nyitotta ki szemét, és a hallgatást megszakítva, az időjárás felől kérdezősködött s aztán megtudakolta, vajjon Idomen ékszerész elküldé-e megtekintés végett az igért gemmákat és ime kitünt, hogy az idő szép, gyönge szellő fuj az albai hegység felől, de az ékszerész a gemmákat nem hozta el. Petronius ismét behunyta szemét és megparancsolta, hogy a tepidariumba[2] vigyék őt. Ekkor a kárpit megmozdult; a nomenclator[3] azt jelenté, hogy az ifju Marcus Vinicius, ki éppen most tért vissza Kis-Ázsiából, látogatást akar nála tenni.

Petronius azt parancsolta, hogy a vendéget vezessék a tepidariumba, ahová tüstént odaviteté magát. Vinicius legidősebb nénjének fia volt, ki évekkel előbb Marcus Viniciushoz ment férjhez, a ki Tiberius alatt a consulares közé tartozott. A fiatal Vinicius, Corbulo alatt a párthusok ellen harcolt, de most, a hadjárat befejeztével, visszatért a városba.

- Légy üdvöz, Petronius - kiáltá a fiatal ember, rugalmas léptekkel a tepidariumba menve - az istenek teljesítsék minden óhajtásodat, de kivált Asklepios[4] és Kypris,[5] mert az ő közös oltalmuk alatt nem lehet semmi bajod.

- Légy üdvözölve Rómában és lelj édes nyugalmat a háboru után - viszonzá Petronius, kezét a lepedőből kinyujtva, mely lágy ráncokban takarta őt. - Mi hír Örményország felől? Eljutottál Bithyniába is ázsiai tartózkodásod alatt?

Petronius egy ideig helytartó volt Bithyniában. Hivatalát kiváló erélyességgel és igazságosan viselte. Jelleme a legellentmondóbb tulajdonságokból volt alkotva és mivel általában elpuhult és érzékies embernek tartották, örömest gondolt azokra az időkre, hiszen arról tehettek bizonyságot, hogy körültekintő és tevékeny is tudott lenni, ha kedve tartotta.

- Ugy esett, hogy Heracleába is eljutottam - beszélte Vinicius. - Corbulo oda küldött azzal a parancscsal, hogy segédcsapatokat vonjak össze.

- Ah, Heraclea! Ott egy kolchisi leányt ismertem. Valamennyi elvált asszonyunkat odaadnám érte, még Poppaeát sem véve ki! De ezek régi históriák! Inkább halljuk tehát, mi ujság történt Parthiában!

- A hadi reménységek nem kecsegtetők. Ha Corbulo nem volna, teljes vereségre kellene készen lennünk.

- Corbulo! Bacchusra! Valóságos hadi isten! Igazi Mars! hatalmas hadvezér és egyuttal tüzes, igazságos és ostoba. Én már azért is nagyon ragaszkodom hozzá, mert Nero tart tőle.

- Corbulo nem ostoba ember.

- Igazad lehet, de hiszen az teljesen mindegy. Az ostobaság, mint Pyrrhon mondja, semmiben se rosszabb, mint a bölcseség és semmiben se különbözik tőle.

Vinicius most a háboruról kezdett beszélni, de mikor Petronius behunyta szemét, Marcus fáradt, kissé lesoványodott arcára pillantva, megváltoztatta a beszéd tárgyát és aggodalommal Petronius egészsége felől tudakozódott.

Egészség! Nem. Nem jól érezte magát. Vinicius, persze éppen Asklepios és Kypris oltalmába ajánlotta őt. De ő, Petronius, nem hitt Asklepiosban.

Itt Petronius elnevette magát, de aztán folytatá:

- Két évvel ezelőtt három pár eleven rigót és egy ezüst serleget küldtem neki Epidaurusba. De tudod-e, miért? Nos, azt gondoltam: akár használ, akár nem használ, de semmi esetre sem árt. Habár az emberek a földön az isteneknek még folyvást mutatnak be áldozatokat, mégis azt hiszem, hogy mindnyájan ugy gondolkoznak mint én. Mindnyájan! Kivéve talán az öszvérhajcsárokat, kik a Porta Capenánál az utasokhoz beszegődnek. De nálam Asklepioson kívül az asklepiadokról[6] is szó van. Mert idő folytán nem fejlődhetik-e ki valami baj nálam? Már mindenféle gyógyító módot megpróbáltak rajtam. Természetesen tudtam, hogy csalók, de ismét azt gondoltam magamban: mit árthat az nekem? A világ csaláson alapszik és az élet hiu csalódás, csalódás a lélekben való hit is. És ami Kyprist illeti, akinek ajánlottál, az ő oltalmát mindjárt arról ismertem meg, hogy jobb lábam szárában soha nem érzek szaggatást. De különben jó istennő! Korábban vagy később, azt hiszem, te is fehér galambokat fogsz áldozni oltárán.

- Ugy van! - viszonzá Vinicius. - A párthusok nyilai ugyan nem értek el, de eltalált Ámor nyila... egész váratlanul, a város kapuitól néhány stádiumnyira.

- A charisok fehér térdeire, ezt egyszer részletesen kell elmondanod! - kiáltá Petronius.

- Egyenest azért jöttem, hogy tanácsot kérjek tőled! - jelenté ki Marcus.

Ebben a pillanatban az epilátorok[7] léptek be, kik Petronius körül forgolódtak, míg Marcus leveté tunikáját és egy langyos vizzel telt kádba lépett. Petronius fölszólította, hogy fürödjék meg.

Vinicius elégülten mosolyogva bukott le a kádban. Eközben igen sok meleg vizet fecskendett ki a mozaik-padlóra, mely Herát abban a pillanatban ábrázolta, amint az álmot arra kéri, hogy Zeust elszenderítse. Petronius a művész csodálkozó szemével nézett az ifjura.

Mikor aztán Vinicius is az epilátorok rendelkezésére állott, egy lector lépett be, akin egy bronc tok lógott papirusz-tekercscsel.

- Meg akarod-e hallgatni? - kérdé Petronius.

- Szivesen, ha a te munkádról van szó! - viszonzá Marcus - különben jobb szeretnék veled beszélgetni. Jelenleg a költők minden utcasarkon úgy fogják el hallgatóikat.

- Ugy van. Az ember sem a bazilikák, sem a thermák, sem a könyvtárak, sem a könyvesboltok előtt nem mehet el anélkül, hogy egy majom módjára hadonászó költőbe ne botoljék. Mikor Agrippa a Keletről hozzánk jött, ördöngőseknek tartotta őket. De ezt éppen most a kor hozza magával. Ha a császár verseket ir, mindenkinek az ő példáját kell követnie. Csak jobb verseket nem szabad irni senkinek, mint a császáré és ezért aggódom kissé Lucanus miatt... De én csak prózát irok, azzal pedig se magamat, se mást nem kínzok.

- Hallottad-e már Rufinus történetét?

- Nem.

- Akkor jöjj velem a frigidariumba,[8] ahol majd lehütjük magunkat. Ott elmondom neked.

A frigidariumba mentek. Ennek a közepén szökőkut volt, mely halvány rózsaszinben játszott és ibolyaillatot árasztott maga körül. Ott fülkékben heveredtek le, melyek selyemmel voltak kipárnázva, hogy lehüljenek. Rövid ideig hallgattak. Vinicius elmélázva nézett egy nimfát csókoló bronc faunra.

- Ennek igaza van! - mondá aztán egy idő mulva.

- Némi tekintetben. De hiszen te ezen kívül szereted a háborut is, melyet én nem szeretek, mert a sátorokban letörik a köröm a kézről és elveszti rózsás szinét. Egyébiránt mindenkinek megvan a maga kedvtelése. A rőtszakállu[9] szereti az éneket, kivált a magáét és az öreg Skaurus az ő korinthusi vázáját, melynek éjjel ágyánál kell állania s melyet csókokkal halmoz el, mikor aludni nem bir. Már majdnem az egész szélét lecsókolta. Mondd csak, te is irsz verseket?

- Nem. Még soha se csináltam egy egész hexametert.

- Játszol-e a lanton vagy énekelsz-e?

- Nem.

- Akkor talán mint kocsihajtó tünsz ki?

- Annak idején részt vettem Antiochiában a kocsiversenyeken, de eredménytelenül.

- Akkor nyugodt vagyok miattad. Melyik párthoz tartozol a hippodromban?

- A zöldhöz.

- Akkor teljesen meg vagyok nyugtatva, mert tudom ugyan, hogy tekintélyes vagyonod van, de nem vagy oly gazdag, mint Pallas vagy Seneca. Látod, minálunk nagyon is jó, ha valaki verseket ir, a lant mellett énekel, szaval és a cirkusz versenyeiben résztvesz, de még jobb és mindenekelőtt veszélytelenebb, ha az ember nem ir verseket, nem pengeti a lantot, nem énekel és nem vesz részt a cirkusz versenyjátékaiban. De akkor jár az ember legjobban, ha mindazt kellően meg tudja bámulni, amit a rőtszakállu tesz. De te szép vagy és így mindig annak a veszélynek vagy kitéve, hogy Poppaea beléd szeret. De nem - arra a szerelmi dolgokban már tulságosan tapasztalt. Tudod, hogy az a balga Otho a bolondulásig szereti őt... Sóhajtozva bolyong Hispánia sziklás hegységei közt és annyira hütlen lett korábbi szokásaihoz, oly kevés gonddal ápolja most személyét, hogy naponta három óra elegendő hajdiszének. Ki gondolta volna ezt valaha és kivált Otho felől?

- Én értem őt - válaszolá Vinicius - de az ő helyében másképp tettem volna.

- Fejezd ki magad érthetően!

- Az ottani hegyi lakókból hű légiókat képeztem volna. Derék harcosok azok az iberiek.

- Vinicius, Vinicius! Ugy rémlik előttem, hogy arra nem lettél volna képes. És tudod-e, miért? Lásd, az ember az ilyen dolgokat megteszi, de nem beszél róla, még a legnagyobb óvatossággal sem. Ami engem illet, én a te helyedben kinevetném Poppaeát és a rőtszakállut. Azonkívül epigrammokat is irnék, de egyuttal intő például venném Rufinust és nem olvasnám föl senki fiának sem.

- Hiszen annak a történetét akartad elbeszélni.

- Majd meghallod az unctoriumban.[10]

De az unctoriumban Vinicius figyelme egészen másra irányult: a rabszolga nőkre, kik szolgálatra készen vártak mindkettőjükre.

- A felhőt tornyosító Zeusra! - kiáltá Marcus Vinicius - milyen szemen-szedett szép női rabszolgáid vannak.

- Inkább adok a válogatott, mint a nagy csapatra. Rómában egész «familiám»[11] nem éri el a négyszáz fejet és nem kétlem, hogy másoknak, mint szerencsefiaknak, nagyobb létszámra van szükségük személyes szolgálatuk végett.

- A rőtszakállúnak magának sincsenek szebb női rabszolgái - jegyzé meg Vinicius.

- Egyébiránt tudod, hogy több napot Aulus Plautius mezei lakában töltöttem, mikor a város közelében kezemet kificamítottam? Ugy történt, hogy Plautius éppen balesetem pillanatában azon az úton kocsizott. Látta, mily nagyon szenvedtem és maga mellé vett. Rabszolgájának, Merion orvosnak segítségével ismét csakhamar meggyógyultam. Hiszen éppen erről akartam veled beszélni.

- Miért? Utoljára még beleszerettél Pomponiába? Ez esetben sajnálnálak; már nem fiatal és erényes! Gonoszabb egyesülést el se tudok képzelni. Brr!

- Pomponiába - nem! - jelenté ki Vinicius.

- Hát kibe?

- Csak magam is tudnám bizonyosan, kibe! De még azt se tudom tüzetesen, mi a neve: Ligia-e vagy Callina. A házban Ligiának hivják, mivel a ligiaiak népéből származik, de azonkívül a barbár Callina nevet is viseli. Csodálatos egy ház az a Plautius háza. Milyen élet uralkodik benne és mégis olyan béke, mint a subjacumi ligetekben. Több napon át nem is sejtettem, milyen isteni lényt rejt falai közt, míg egyszeriben meg nem láttam azt a lányt, mikor napvirradta előtt a kerti szökőkut medencéjében megmosdott. Ugy tetszett, hogy napfelkeltével, a hajnalpirhoz hasonlóan, fénynyé fog feloszlani. Ez idő után még kétszer láttam őt és azóta nem tudom többé, mi a nyugalom, nem tölt be semmi más vágy; akár mit nyujthatna is a város, nem ingerel többé. Nem kivánok sem asszonyt, sem aranyat, nem óhajtok se korinthusi ércet, se borostyánkövet vagy gyöngyházat, egyedül csak Ligia után sóvárgok. Hidd el, Petronius, éjjel-nappal utánna vágyakozom.

- Ha női rabszolga, hát vedd meg!

- Nem rabszolga.

- Hát akkor micsoda? Plautius szabadosa?

- Hogyan lehetne szabados, ha nem volt rabszolga?

- Hát ugyan micsoda?

- Nem tudom: egy királynak, vagy inkább egy ligiai hadvezérnek a leánya. Claudius császár alatt mint kezes Rómában maradt és Pomponia Graecina gyermekéül fogadta. És ebben a házban, hol - az úrtól kezdve a tyukól baromfiáig - minden erényes, ah, épp oly erényes hajadonná nőtt, mint maga Graecina és oly széppé, hogy még Poppaea is úgy tünnék föl mellette, mint egy őszi füge a Hesperidák almája mellett.

- Nos és tovább?

- Ismétlem, hogy attól a pillanattól fogva, mikor a szökőkútnál a reggeli fény ragyogásától körülvéve megpillantottam, menthetetlenül őrületes szerelemre gyuladtam.

- Tehát szép, mint egy hydriád?[12]

- Ne tréfálj, Petronius és ha a nyiltság csal, melylyel szenvedélyes szerelmemről beszélek, hidd el, hogy a csillogó ruhák gyakran mély sebeket takarnak. Még egy vallomást kell tennem. Ázsiából való hazatérésem után egész éjszaka Mopsus templomában maradtam, hogy álmomban a jövőbe láthassak. És lásd, maga Mopsus jelent meg álmomban és tudtomra adta, hogy életem nagy változáson megy keresztül és pedig egyedül a szerelem által.

- De mondd meg legalább, mit akarsz voltaképpen!

- Ligiát akarom. Ezekkel a karjaimmal, melyek most csak az ürességbe kapkodnak, meg akarom őt ölelni és keblemre vonni. Házamban akarom a forrón szeretett nőt birni, most és mindig, míg fejem olyan fehér nem lesz, mint télen a Soracte csúcsa.

- Ha nem rabszolga, mégis Plautius familiájához tartozik és mivel elhagyatott árva, alumnának[13] kell őt tekinteni. Plautius tehát átengedhetné neked, ha akarná.

- Rosszul ismered Pomponia Graecinát Egyébiránt mind a kettő úgy ragaszkodik ahhoz a leányhoz, mintha édes gyermekök volna.

- Ismerem Pomponiát! valóságos ciprusz. Ha nem volna Aulus hitvese, beszegődhetnék sirató asszonynak. A sötét stólát le nem tette Julia halála óta és egyáltalán olyan, mintha már életében az asphodelosszal[14] beültetett réten járna. Azonkívül ő «univira» s így valóságos főniksz négyszer-ötször elvált asszonyaink között... De!... Ah, hallottad-e már, hogy Felső-Egiptomban állítólag egy főniksz támadt, oly esemény, mely tényleg csak minden ötszázadik esztendőben egyszer fordul elő?

- Petronius! Petronius! Máskor beszéljünk a főnikszről.

- Halld tehát, mit akarok mondani, Marcusom. Ismerem Aulus Plautiust; és meg vagyok győződve, hogy bizonyos gyöngédséggel viseltetik irántam, habár életmódomat kárhozatosnak tartja. Bizonynyal többre becsül, mint a többit valamennyit, mert soha se váltam árulkodóvá, mint például Domitius Afer, Tigellinus és Aenobarbusnak[15] egész csapat barátja. Éppen nem akarom a stoikust játszani, de nagyon gyakran felkölté visszatetszésemet Nerónak nem egy cselekvésmódja, melyre Seneca és Burrus szemet hunytak. Ha tehát azt hiszed, hogy hasznodra lehetek Plautiusnál, csak szólj - szolgálatodra állok.

- Ugy hiszem, lehetséges lenne. Befolyásod van reá és találékonyságod kifogyhatatlan. Ha mindent megfontolnál és beszélnél Plautiusszal...

- Ugyan túlságos jó véleményben vagy befolyásom, éleselmüségem felől; de ha súlyt vetsz reá, édes-örömest beszélek Plautiusszal, mihelyt övéivel a városba költözött.

- Már két nappal ezelőtt mindnyájan visszatértek.

- Akkor most menjünk a trikliniumba, ahol a reggeli vár reánk s aztán újra megerősödve, Plautiushoz vitetjük magunkat.

- Mindig szerettelek! - kiáltá hévvel Vinicius, - de most legjobban szeretném szobrodat - oly szépen, mint ez itt - lareseim közé állítani és neki áldozatot bemutatni.

Igy szólván, a szobrok felé fordult, melyek az illatszerektől áradozó szobában az egyik fal hosszában álltak és kezével Petronius szobrára mutatott, mely őt mint Hermest ábrázolta, kezében az aranyozott varázspálcával.

- Helios fényességére, - tevé aztán hozzá - ha az isteni Alexander hozzád hasonló volt, nem lehet Helénán csodálkozni.

E fölkiáltásban épp annyi őszinteség volt, mint hízelgés, mert Petronius szépségre nézve még Viniciust is fölülmulta, jóllehet öregebb és kevésbbé athlétai termetü volt nálánál. A római nők tehát nemcsak Petronius finom szellemét, ügyességét és ízlését csodálták, a melyért «arbiter elegantiaruma»[16] nevet kapott, hanem megjelenésének előkelőségét is. Mély csodálatot fejezett ki most ama kószbeli leányok arca is, akik éppen tógájának ráncait igazgatták. Kivált egyikök, a kit Eunicenek hivtak, alázattal és elragadtatással telve nézett szemébe, hiszen titokban szerette őt. Petronius karját ifjú vendégének nyaka köré fonva, a trikliniumba vezette őt.

Eunice az unctoriumban maradt. Fogta a borostyánkővel és elefántcsonttal kirakott széket, amelyen éppen Petronius ült és óvatosan szobra elé tolta.

A nap sugárzó fénye elözönlé az unctoriumot és szivárványszíneket vetett a márványra, melylyel a falak ki voltak rakva.

Eunice a székre állt - és mikor urának szobrával szemközt volt, hirtelen nyaka köré fonta karjait, sűrű arany haját hátra vetette, a fehér márványhoz simult és szenvedélyesen megcsókolta Petronius képét.

MÁSODIK FEJEZET

A falatozás után, melyet ugyan első reggelinek hivtak, melyhez azonban a két társ oly időben ült le, mikor a közönséges halandó már a déli prandiumot is rég elfelejtette, Petronius azt indítványozta, hogy kissé pihenjenek le. Nézete szerint még nagyon korán volt arra, hogy látogatásokat tegyenek. Vannak ugyan emberek, mondá, kik ismerőseiket napfelkeltekor látogatják s ezt ennek folytán ősrégi római szokásnak tartják. De ő, Petronius, ezt barbárságnak tartja. Ő a délutáni órákat véli a legalkalmasabbaknak arra, hogy látogatásokat tegyenek, de akkor is várni kell addig, míg a nap Zeus templomának oldalára ér a Kapitoliumon és rézsutosan áll a Fórumon. Őszkor még meleg szokott lenni Rómában, azért minden embernek tanácsos étkezés után aludni. Hiszen olyan jól esik a szökőkutak csobogását hallgatni az atriumban, és a kötelességszerü ezer lépés után a félig behuzott, bíbor velarium által előidézett, vöröses világításban szép lassacskán elszenderülni.

Vinicius helyeselte Petronius szavait s így föl és alá lépdeltek, miközben könnyedén megbeszélték a Palatinuson és a városban előfordult eseményeket s egy kissé elbölcselkedtek az élet viszonyai felől. Petronius aztán a cubiculumba ment, de nem sokáig aludt. Már fél óra mulva ismét megjelent, verbena-olajat hozatott és megkente vele kezét és halántékát.

- Nem hiszed, - jegyzé meg - mennyire fölélénkíti és frissíti ez az embert. Igy, most kész vagyok.

A gyaloghintó már rég az ajtó előtt állt; beszálltak tehát és megparancsolták, hogy a Vicus Patriciusba, Aulus házához vigyék.

Petronius insulája a Palatinus déli lejtőjén feküdt, nem messze az úgynevezett Carinaetől.[17] A legrövidebb út tehát a Fórum alján vitt volna oda, de mivel Petronius egyúttal Idomen ékszerészhez is be akart szólni, azt parancsolta, hogy a Vicus Apollinison és a Fórumon át, a Vicus Sceleratus felé vigyék, amelynek sarkán a legkülönfélébb tabernák[18] voltak.

Óriás szerecsenek a gyaloghintót fölemelték és elindultak. Elől két rabszolga szaladt, kik pedisequi nevet viseltek. Petronius, aki verbena-olajtól illatos kezét folyton orra elé tartotta, egy ideig hallgatásba mélyedt és valamin gondolkozni látszott. Végre így szólt:

- Éppen eszembe jut, hogy erdei nimfád, ha nem rabszolga, elhagyhatná Plautius házát és a tiedbe költözhetnék. Természetesen el kellene őt halmoznod szerelmi bizonyítékokkal, kincsekkel, mint én bálványozott Chrysotemisemet, akivel egyébiránt, köztünk legyen mondva, legalább is úgy jóllaktam, mint ő velem.

Marcus a fejét rázta.

- Nem akarod belátni? - kérdé Petronius. - A legrosszabb esetben a császár lenne támogatód. Mert meg lehetsz győződve, hogy rőtszakállunk, befolyásom következtében, pártodra állana.

- Nem ismered Ligiát! - veté ellen Vinicius.

- Engedd meg azt a kérdést, vajjon másképp ismered-e őt, mint látásból? Beszéltél-e már vele valamikor, megvallottad-e neki szerelmedet?

- Először a szökőkútnál láttam és aztán még csak kétszer találkoztam vele. Ne feledd, hogy Aulus mezei lakában való tartózkodásom alatt a vendégeknek szánt melléképületben laktam és kificamított kezem miatt nem vehettem részt a közös étkezéseken. Csak a távozásom előtti este találtam Ligiát az étkezésnél, - de különben egy szót se válthattam vele. Aulusra kellett hallgatnom, aki Britanniában kivívott győzelméről beszélt, aztán a kis emberek pusztulásáról Itáliában, amelyet Licinius Stolo iparkodott meggátolni. Kétlem, vajjon Aulus egyáltalán tud-e valami másról beszélni. Nyilván te se kerülheted ki azt, legföljebb, ha jobbnak látod korunk elpuhultságáról való beszédét hallgatni. Ketreceiben fácánok vannak, de nem eszik őket, mert abból a nézetből indulnak ki, hogy minden megevett fácán a római hatalom végét siettethetné. Aztán még egyszer láttam Ligiát a cisternánál a kertben; frissen kitépett sást tartott kezében, melynek bugáját vizbe mártotta, hogy a köröskörül nőtt irisz virágokat megpermetezze. Nézz térdeimre. Herakles pajzsára mondom, nem remegtek, mikor a párthusok üvöltő csapata manipulusainkra[19] rohant, de annál a cisternánál reszkettek. Zavarodottan, mint egy gyermek, aki még a bullát[20] nyakában hordja, csak szememmel rimánkodtam irgalomért. Sokáig egy szót se birt ajkam kiejteni.

Petronius szinte irigységgel nézett Viniciusra.

- Te szerencsés ember! - kiáltá. - Bármennyi rosszat rejt is magában a világ és az élet, egy mégis örökké szép marad bennök: az ifjúság! És nem szólítottad meg őt? - kérdé aztán rövid szünet mulva.

- Ó igen! Nyugalomra törekedtem és mikor ismét erőt vettem magamon, beszéltem vele. Elmondtam neki, hogy Ázsiából tértem vissza és a városhoz egészen közel kificamítottam kezemet. Nagy fájdalmakat kellett kiállanom, de mivel most közeledik az a pillanat, melyben ezt a vendégszerető házat el kell hagynom, tudatára jöttem annak, hogy kivánatosabbnak tartom, itt szenvedni, mint másutt élvezni, - betegen itt maradni, mint másutt meggyógyulni. Ő szintén zavarral, lesütött fejjel hallgatta szavaimat, miközben a sással a sáfránysárga homokba rajzolgatott. Hirtelen fölpillantott, aztán pedig ujfent az általa húzott vonásokra nézett, mire szemét reám szögezte, mintha kérdezni akarna valamit - s egyszerre csak elfutott, mint egy hamadryad, mely egy bárdolatlan faun elől menekül.

- Bizonynyal szép szeme van?

- Oly mély, mint a tenger, és én beléje mélyedtem, mint a tengerbe. Hidd el, az Archipelagus nem oly kék. Néhány perc mulva a kis Plautius jött hozzám és kérdezni akart valamit. De nem értettem meg, miről volt szó.

- Ó Athéne! - kiáltá most Petronius, - vedd le ennek a fiúnak a szeméről a köteléket, melyet Eros tett reá, mert még szétzúzza fejét a Venus-templom oszlopain. Ó te tavaszi bimbó az élet fáján, - tevé aztán hozzá, Vinicius felé fordulva - te első zöld hajtás a szőllőhegyen! Inkább Gelocius házába kellene téged vitetnem, mint Plautiushoz, ahol az életben járatlan gyermekek iskolája van.

- Mit akarsz tulajdonképpen?

- Mondd csak, hát mit rajzolt a homokba? Talán Amor nevét, vagy egy nyilától átlőtt szivet? Hogyan lehet ilyen jeleket figyelmen kívül hagyni!

- Régebben viselem a tógát, mintsem gondolod! - viszonzá Vinicius. - Mielőtt a kis Aulus hozzám jött, gondosan megvizsgáltam a jelet, hiszen tudom, hogy úgy a görög, mint a római leányok gyakran a homokba rajzolják vallomásukat, amelyet nem mernek kimondani... De találd ki, mit rajzolt!

- Ha más valamit, mint amit gyanítottam, nem találom ki.

- Halat.[21]

- Mit mondasz?

- Azt mondom: halat. Talán azt akarta ez jelenteni, hogy ereiben még hideg vér folyik? Nem tudom! De te, aki engem tavaszi bimbónak neveztél az élet fáján, bizonynyal jobban tudod ezt a jelet megmagyarázni.

- Carissime! Az ilyen dolgok felől Pliniust kell megkérdezned. Ő ért a halakhoz.

Itt félbe kellett hagynia és kénytelenek voltak a további beszélgetésről lemondani. Az élénk utcákon, amelyeken át most vitték őket, az emberi lárma minden beszélgetést elnyomott volna. A Vicus Apollinisnál a Fórum Romanum felé fordultak, hol szép napokon napnyugta előtt tömérdek henyélő ember szokott összegyülni. Most az oszlopcsarnokokban jártak-keltek, hogy ujdonságokat beszéljenek és halljanak, szemügyre vették a gyaloghintókat, melyeket kiváló személyiségekkel átvittek és végre az aranyművesek és könyvárusok boltjait nézegették, bekandikáltak az üzletekbe, melyekben pénzt váltottak, a selyem tárházakba, a bronckereskedésekbe, szóval: valamennyi boltba, melyekből nagyon sok volt ama házakban, melyek a Kapitólium átellenében levő vásár egy részét körülvették. A Fórum egyik fele, mely mindjárt az erőd kiugró sziklája alatt feküdt, már árnyékba borult, míg a templomnak magasabban álló oszlopai aranyos és kékes ragyogásban csillogtak. Az alacsonyabban álló oszlopok hosszú árnyékukat a márványkockákra vetették, úgy, hogy ennek következtében annyi oszlop látszott, hogy a szem eltévedt köztük, mint valami útvesztőben. Azonkívül úgy tetszett, mintha mindezek az épületek és oszlopok szorosan egymáshoz simulnának, mintha az utóbbiak egymásra tornyosulnának, jobbra és balra szaladnának, fölfelé igyekeznének, vagy az erőd falához simulnának, egyik a másikhoz, minden arány nélkül, nagyobbak és kisebbek, vastagabbak és vékonyabbak, aranyozott és fehér hornyolással, az architrávok alatt föltetsző akanthusz virágokkal, az ioni módon fölcsavart csigákkal és az egyszerű, dóri, négyszögletes befejező lappal. És amaz útvesztő fölött ragyogtak a szines triglyphek, a tympanonból a domborművű istenszobrok tüntek elő, az aranyozott homlokfalakból a quadrigák úgy látszottak, mintha ki akarnának ugrani a levegőbe, abba a kékes párázatba, mely a helyen uralkodó szentély fölött nyugodtan lebegett. Az emberáradat a vásár közepe és legvégső széle felé özönlött: a tömeg Julius Caesar bazilikájának ivei alatt sétált, a tömeg ama lépcsőkön üldögélt, melyek Kastor és Pollux szobraihoz vittek, a tömeg Vesta temploma körül ödöngött, mint a sokszinű pillangók és ganajturó bogarak, annak nagy, márvány tűzhelye körül. Fölülről, a «Jovi optimo, maximo» szentelt templom széles lépcsőin új emberáradat jött. A rostrán[22] különféle jó szónokok beszéltek. Itt-ott az árusok kiáltásai hallatszottak, amint gyümölcsöt, fügelével kevert bort vagy vizet árultak, a kikiáltók felhivásai, akik csodadoktorokat magasztaltak, jósokéi, kik azt igérték, hogy rejtett kincseket fedeznek föl és álomfejtőkéi. A néptömeg olykor-olykor egy gyaloghintónak adott helyet, melyben gyöngéd női arcok, vagy senátorok és patriciusok fejei voltak láthatók merev, szinte élettelennek látszó arcvonásokkal. A különböző nyelveken beszélő néptömeg aztán hangosan mondta meg azok neveit és kiméletlenül gúnyolódó vagy magasztaló beszédeket toldott hozzájuk.

A számos csoportok közt időnkint katona-csapatok vagy vigiliák törtek át, amelyek kötelesek voltak az utcai rendet föntartani. A görög nyelv köröskörül épp oly gyakran hallható volt, mint a latin.

Vinicius, aki hosszú távollét után csak most tért ismét vissza a városba, érdeklődéssel nézte az emberek sürgését-forgását és a Fórum Romanumot, mely a világon uralkodott, de melyet egyúttal oly sok, idegen népfajú ember özönlött el, hogy Petronius, társának gondolatait kitalálva, fölkiáltott:

- A quirisek fészke, quirisek nélkül.

A benszülött elem valóban csaknem teljesen eltünt ebben a tömegben, amelyben minden fajta és nemzet képviselve volt. Láthatók voltak itt aethiopok, láthatók voltak itt óriási szőkehajú férfiak a távoli északról, brittek, gallok és germánok, láthatók voltak Serica lakosai fölhasított, ferdén álló szemökkel, az Euphráttól és Industól való emberek téglavörös szakállal, szirusok az Orontes partjairól, fekete, szelid pillantású szemekkel, az arab sivatagnak csontvázként lesoványodott lakói, horpadt mellű zsidók, egiptomiak, örökösen egykedvű mosolygásukkal, numidiaiak és afrikaiak, görögök Hellasból, kik a rómaiakhoz hasonlóan a város fölött uralkodtak, de akik tudásukkal, művészetükkel, értelmükkel és furfangjukkal szerezték meg ezt a hatalmat, görögök a szigetekről és Kis-Ázsiából, Egiptomból, Itáliából és a narbonnei Galliából. Az átlyuggatott fülű rabszolgák nagy csapatja mellett nem hiányzottak szabadon bocsátott, hévizáló emberek sem, akiket a császár tartott, élelmezett, igen, még ruházott is.

Nem hiányoztak a Serapis kufárai és papjai se, pálmagalyakkal kezökben, Isis papjai, akinek oltárán több áldozatot mutattak be, mint a kapitóliumi Zeus szentélyében - nem hiányoztak Kybele papjai, kik arany kalászcsomót hordtak kezökben, a vándorló istenek papjai, keleti táncosok, fejökön rikító szinű mitrával, amuletkereskedők, kigyószelídítők és chaldeai mágusok, végül minden foglalkozás nélküli emberek, akik a Tiber innenső partján levő magtáraknál minden héten jelentkeztek, a cirkuszokban a sorsjegyekért megverekedtek, az éjjeleket a Tiber túlsó partján fekvő városrésznek minden pillanatban bedöléssel fenyegető házaiban töltötték, a derüs és melegebb napokat pedig a kryptoporticusokban, a Subura[23] piszkos lacikonyháiban, a Milvius-hídnál, vagy a gazdagok insulái előtt, ahonnan hébe-hóba a rabszolgák asztaláról a maradékokat nekik hajigálták.

Petroniust a tömeg jól ismerte. Vinicius fülében folyton ez a kiáltás csengett «Hic est» - ez ő. Petroniust nagyon szerették bőkezüsége miatt és népszerüsége egy idő óta még inkább fokozódott. Ugyanis azt beszélték felőle, hogy a császár előtt rosszalta azt a halálos itéletet, melyet Pedanius Secundus praefektus egész «familiájára», tehát összes rabszolgáira, nem- és korkülönbség nélkül kimondottak, mert egyikök a kétségbeesés pillanatában a zsarnokot megölte. Petronius ugyan nyiltan kijelentette, hogy a dolog reá nézve teljesen mindegy, ő a császárral szemben csak magán uton, mint «arbiter elegantiarum» nyilatkozott, mivel esztétikai érzéke fölháborodik az ilyen barbár mészárlás ellen, mely talán méltó a scythákhoz, de nem a rómaiakhoz. Azonban a vérfürdő miatt fölháborodott nép ettől az időtől fogva mégis szeretettel csüngött Petroniuson.

De ő maga éppen nem volt nagyra vele. Nagyon is jól emlékezetébe volt vésve, hogy ugyanez a nép Britannicust is szerette, akit Nero parancsára megmérgeztek, hogy ugyanez a nép Agrippinához is ragaszkodott, akit Nero meggyilkoltatott, Octaviához, akit Pandatarián[24] megfojtottak, miután előbb a meleg fürdőben ütőereit fölvágták, Rubellus Plautushoz, akinek minden új nap meghozhatta a halálos itéletet. A nép szeretetét tulajdonképp rossz jelnek kellett tartani és a kételkedő Petronius egyúttal babonás volt. Azonkivül a népet kettős minőségében megvetette: mint arisztokrata és mint esztétikailag érző ember. Ezek az atyafiak, akik ruhájuk bő melledzőjében pörkölt babot hordtak magukkal, amelynek szaga megérzett rajtok, ezek az emberek, akik az utcasarkokon és peristylekben való morajáték következtében folyvást rekedtek és izzadságtól csepegők voltak, az ő szemében nem érdemelték meg, hogy embereknek nevezzék őket. Azért anélkül, hogy a tetszés kiáltásaival, vagy az itt-ott kézzel feléje dobott csókokkal törődnék, elbeszélte Marcusnak Pedanius történetét, miközben nem felejtette el, hogy az utcai csőcselék ingatagságáról ne gúnyolódjék, mely egyik nap lázadással fenyegetett, másik nap meg ujjongott Nerónak, mikor Jupiter Stator templomához hajtatott. Aztán megparancsolta, hogy álljanak meg Avirinus könyvkereskedése előtt, kiszállt és egy csinos kéziratot vásárolt, melyet átadott Viniciusnak.

- Ajándék számodra - mondá.

- Köszönöm - viszonzá Vinicius. Aztán egy pillantást vetett a cimre és kérdőleg jegyzé meg:

- Satiricon? Valami új: ugyan kitől?

- Tőlem. De mivel semmi kedvem sincs arra, hogy Rufinus nyomdokaiba lépjek, akinek történetét el akartam neked mondani, kérlek, el ne árulj. Egy lélek se tud róla.

- De hiszen azt mondtad, nem írsz verseket - veté közbe Vinicius, a kéziratban lapozgatva. - Itt pedig úgy találom, hogy gyakran versek vannak szőve a prózába.

- Ha olvasod, fordítsd figyelmedet mindenekelőtt Trimalchion lakomájára.[25] Ami pedig a verseket illeti, undorodom minden verstől, mióta Nero eposzt írt. Lásd, ha Vitellius meg akar könnyebbülni, elefántcsont dobverőt használ, melyet torkába dug, mások meg erre a célra olajba vagy főtt kakukfűbe mártott flamingó tollat használnak, én ellenben csak Nero költői alkotásait olvasom és a hatás rögtöni. Akkor aztán, ha nem is tiszta lelkiismerettel, de legalább tisztult gyomorral dicsérhetem őket.

Eközben Idomen ékszerész boltja elé értek, ahol Petronius megállást parancsolt. Miután a gemmák ügyét elintézte, azt a parancsot adta, hogy a legrövidebb úton Aulus házába vigyék őket.

- Útközben - mondá Viniciusnak - elmondom neked Rufinus történetét, annak példájául, mire visz a szerzők önhittsége.

De még mielőtt hozzá foghatott volna, befordultak a Vicus Patriciusba és csakhamar ott voltak Aulus Plautius háza előtt. Egy fiatal, erős «janitor» kinyitá nekik az ostiumba vezető ajtót, mely fölött kalitka függött. Az abba csukott szarka kiáltozva, ezzel a szóval üdvözölte őket: «Salve!»

Míg a második előcsarnokból, a tulajdonképpeni ostiumból az atriumba mentek, Vinicius azt kérdé:

- Észrevetted-e, hogy a kapus itt nem visel láncokat?

- Különös ház! - viszonzá Petronius halkan. - Bizonynyal tudod, hogy Pomponia Graecinát azzal gyanusítják, miképp egy tévtannak követője, mely keletről származik és bizonyos Krisztus tiszteletén alapszik. E gyanusítás szerzője minden bizonynyal Crispinella, mert ő nagyon haragszik Pomponiára. És tudod-e miért? Nem tudja neki megbocsátani, hogy egész életén át egy férfival elégedett meg. Univira!... Könnyebb volna jelenleg Rómában egy tál noricumi gombát kapni. Sőt házkutatást is tartottak nála...

- Igazad van, különös ház ez. Később majd elmondom, mi mindent láttam és hallottam.

Eközben az atriumba értek. A reá ügyelő rabszolga, az atriensis, elküldte a nomenclatort, hogy a vendégeket bejelentse, míg a többi szolgák székeket és zsámolyokat állítottak oda számukra. Petronius, aki azt hitte, hogy ebben a szigorú házban hiábavaló búskomorság uralkodik és az egészen elütő valamennyi mástól, bizonyos ámulattal, sőt a csalódás érzetével nézett körül, mert az atrium egyáltalán derüs benyomást keltett. A magasból, a tető nyilásán keresztül, ragyogó fénysugarak hatoltak be, melyek a szökőkútban ezer sziporkára törtek. Ez a szökőkút egy négyszögletes medence közepén volt, mely rossz időben a tetőnyiláson behatoló eső befogadására szolgált és azért impluvium nevet viselt. Kökörcsinek és liliomok vették körül teljesen. Úgy látszott, hogy a házban különösen a liliom iránt nagy előszeretettel viseltettek, mert nagy csapatban álltak együtt, fehér és tűzszinű és zafirkék iriszek, melyeknek gyöngéd szirmai a permetező viztől mintegy megezüstözve látszottak.

A liliomtartókat borító nyirkos moha és a levélnyalábok közt gyermekeket és vizi madarakat ábrázoló bronc öntvények voltak. Az egyik sarokban, szintén broncból egy szarvastehén állt, mely a nedvességtől rozsdás zöldes fejét a víz felé hajtotta, mintha inni akarna. Az atrium padozata mozaikból volt; a falak részint vörös márványnyal kirakva, részint festett fák, halak, madarak és griffekkel diszítve, szinpompájukkal gyönyörködtették a szemet. A mellékhelyiségekbe nyiló ajtók betétjei részint békateknőből, részint elefántcsontból voltak; a falakon, az ajtók között Aulus őseinek szobrai álltak. Mindenfelé igazi jólét mutatkozott, mely minden fényüzéstől menten, öntudatos előkelőséget árult el.

Jóllehet Petronius háza pompásabban és művésziesebben volt berendezve, még sem talált itt semmit, ami izlését sértette volna - és erre vonatkozólag éppen megjegyzést akart tenni Viniciusnak, mikor a velarius a kárpitot félre tolta, mely az atriumot a tablinumtól[26] elválasztotta és a ház belsejéből Aulus Plautius siető léptekkel közeledett.

Aulus már nem messze állott az élet alkonyától; ezüstös dér ült már fején, de még nagyon jó erőben és friss volt és kissé rövid arca a sasra emlékeztető arcéllel erővel teljes jellemre mutatott. De most csodálkozás, sőt félreismerhetetlen nyugtalanság tükröződött rajta Nero barátjának, társának és bizalmasának e váratlan látogatása miatt.

Petronius sokkal nagyobb világfi és sokkal élesebb elméjű volt, hogysem ezt észre ne vette volna. A szokásos üdvözlési formák váltása után tehát a mindig rendelkezésére álló ékesszólással és elfogulatlansággal jelenté ki, hogy kötelességének tartotta megköszönni azt a gondoskodást, melyben nénjének fia részesült. Látogatásának egyedüli és egyetlen oka tehát ez, melyre egyébiránt Aulusszal való régi ismeretsége folytán is följogosítottnak érezte magát.

Aulus a maga részéről arról biztosította őt, hogy Petronius kedves vendég és ami a hálát illeti, ő maga is arra van kötelezve, habár Petronius ennek az okát alig találhatja ki.

Petronius valóban nem találta ki, Aulus mit gondolt. Dióbarna szemét a mennyezet felé irányozva, hasztalan tünődött azon, minő szolgálatokat tett ő Aulusnak vagy más valakinek. Csak azt tudta, hogy most szivességet akart tenni Viniciusnak. Akarata ellenére talán megtörténhetett ilyesmi, de csak akarata ellenére.

- Te életét mentetted meg Vespasiánnak, akit nagyon becsülök és szeretek, mikor oly szerencsétlen volt, hogy a császár verseinek fölolvasásakor elaludt - mondá Aulus.

- Szerencse volt reá nézve, mert így nem hallotta őket - viszonzá Petronius. - De nem akarom tagadni, hogy a dolog szerencsétlenül végződhetett volna reája nézve. A rőtszakáll minden áron egy centuriót akart hozzá küldeni azzal a barátságos meghagyással, hogy vágja föl ereit.

- De te kinevetted őt, Petronius.

- Úgy van, vagyis inkább azt mondtam neki, ha Orpheus az ő énekével elaltatta a vadállatokat, az ő diadala nem csekélyebb, ha sikerült neki Vespasiánt elaltatni. Hiszen Aenobarbust szabad korholni, föltéve, hogy a korholást hizelgésnek is lehet fölfogni. A mi kegyelmes Augusta Poppaeánk kitünően ért ehhez.

- Sajnos, most gonosz időket élünk - felelé Aulus. - Nekem két előfogam hiányzik, melyeket egykor egy britt kéztől dobott kő ütött ki, minek folytán beszéd közben sziszegek, de azért mégis életem legboldogabb idejének tetszik az, melyet Britanniában töltöttem.

Petronius attól tartva, hogy a vén hadvezér csatáiról kezd majd beszélni, gyorsan megváltoztatta a beszéd tárgyát. A környéken, Praenestében - mondá - földmívesek egy döglött farkast találtak két fejjel és a tegnapelőtti vihar alkalmával a villám egy sarokoszlopot megsértett, ami az előrehaladott évszakot tekintve, hallatlan esemény. És bizonyos Kolla, akitől ez az értesítés származott, egyúttal hozzátette, hogy a szentély papja e miatt a városnak pusztulását, vagy legalább a nagy épületnek romlását jövendölte, oly szerencsétlenség, melyet csak a legnagyobb áldozatokkal lehet elhárítani.

Plautius nem válaszolt és ez az óvatosság kissé sértette Petroniust, mert habár semmi érzékkel se bírt a jó és rossz közötti különbség iránt, még se volt besúgó és egész nyíltan lehetett vele beszélni, anélkül, hogy az ember veszélynek tette volna ki magát. Erre ismét megváltoztatta a beszéd tárgyát és dicsőítő beszédbe fogott Plautius háza és amaz izlés felől, mely mindenütt megnyilatkozott.

- Régi fészek - viszonzá Plautius - és én mit se változtattam meg benne attól az időtől fogva, hogy örökség útján reám szállt.

Miután az atrium és tablinum közötti kárpitot visszatolták, az egész ház nyitva volt, ugy hogy a tekintet a tablinumon és az abba nyiló peristylon és a mögötte levő oekusnak nevezett termen át a kertig csaponghatott, mely a távolban, mint sötét keretben levő világos kép láthatóvá lőn. Vidám gyermekkacagás hallatszott onnét egész az atriumig.

- Ó hadvezér! - kiáltá Petronius - engedd meg, hogy ezt a vidám nevetést a közelben hallhassuk, hiszen oly ritkaság manapság.

- Szivesen - viszonzá Plautius fölemelkedve. - Kis Aulusom és Ligia labdázással mulatnak. Egyébiránt ami a nevetést illeti, Petronius, azt hiszem, egész életed nevetés közt telik el.

- Az élet nevetésre méltó, azért nevetek - felelé Petronius. - De ez a kacagás egészen másként hangzik.

- Egyébiránt Petronius - tevé hozzá Vinicius - éjjel-nappal nevet.

Igy csevegve, átmentek a házon és a kertbe értek, hol Ligia és a kis Aulus a labdákkal játszottak, melyeket «spheristáknak» nevezett, külön erre a célra szolgáló rabszolgák vettek föl a földről és ismét odaadtak a játszóknak.

Petronius gyors, futó pillantást vetett Ligiára, mig a kis Aulus Viniciushoz futott, hogy őt üdvözölje. Ez pedig menet közben fejet hajtott a szép leány előtt, aki, labdával kezében, kissé fölbomlott hajjal, még egészen elfulladva és kipirulva állt ott.

A repkénynyel, folyondárral és venyigével beárnyékolt kerti trikliniumban ült Pomponia Graecina és a férfiak üdvözölni mentek őt. Jóllehet Petronius különben soha se mutatkozott Plautius házában, mégis ismerőse volt, mert már gyakran találkozott vele Antistiánál, Rubellius Plautus leányánál, Seneca házában és Pollionánál. Nem tagadhatta meg tehát csodálatát csendes, szomorú arcától, alakjának, mozdulatainak és beszédmódjának előkelőségétől. Pomponia annyira zavarba hozta őt a nőkről táplált nézetei tekintetében, hogy a minden izében romlott ember, akihez önhittségre nézve egész Rómában senki se volt fogható, nemcsak bizonyos tiszteletet érzett iránta, hanem vele szemben szokott biztosságát is elveszté némileg. És mikor most megköszönte neki a Vinicius iránt tanusított gondoskodást, önkénytelenül «domina» megszólítással illette őt, ami soha se jutott eszébe, ha például Calviával, Crispinillával és a nagy világ más hölgyeivel találkozott.

Az üdvözlés és a köszönetnyilvánítások után azonnal sajnálatát kezdé kifejezni a fölött, hogy Pomponia sehol se mutatkozik, hogy őt sem a cirkuszban, sem az amphitheatrumban nem látni, mire ő, kezét férjeébe téve, nyugodtan válaszolá:

- Mindketten öregszünk és legörömestebb csöndes lakásunkban maradunk.

Petronius kifogást akart tenni, de Aulus Plautius a nála sajátságos sziszegő hangon hozzátette:

- És mi mindig idegeneknek érezzük magunkat az emberek között, kik még római isteneinknek is görög neveket adnak.

- Hiszen egy idő óta az istenek nevét csak szónoki formaként használják - viszonzá Petronius hanyagul - és mivel a szónoklatban a görögök voltak tanítóink, nekem például könnyebb Herát mondani, mint Júnót.

E szavak után Pomponiára irányzá szemét, mintha ezzel azt akarná jelezni, hogy az ő jelenlétében más istenségre nem is gondolhat és aztán azt akarta megcáfolni, amit korára nézve mondott:

- Az emberek ugyan gyorsan öregszenek, de kivált azok, kik egészen más életet élnek, azonkívül vannak arcok, melyeket Saturnus elfeledni látszik.

Petronius e szavakat komolyan mondotta, mert habár Pomponia Graecina már túl volt az élet delén, arcának szine rendkívül friss maradt és kis fejével és gyöngéd vonásaival, sötét ruhája, komoly, kimért tartása dacára néha ugy festett, mint egy egészen fiatal asszony.

Eközben a kis Aulus Viniciushoz közeledett, akivel már előbb nagy barátságot kötött és labdázni hivta őt. A fiú után Ligia is a trikliniumba jött. A repkényindák és az arcára vetődő fénysugarak alatt a leány most még szebbnek tünt föl Petronius előtt, mint első tekintetre, valóban nimfához hasonlónak tünt föl neki. De mivel eddigelé még nem beszélt vele, most fölemelkedett, fejet hajtott előtte és a szokásos üdvözlés helyett azokat a szavakat kezdé mondani, melyekkel Odysseus Nausikaát üdvözölte:

«Lánykám, esdeklek, mi vagy? istenség-e vagy ember?
Ha pedig oly lény vagy, valamint a többi halandó,
Ugy háromszor boldog atyád és édes anyád, mint
Háromszor testvéreid is...»

Még Pomponiának is tetszett a világfi elmés beszélgetése. Ami Ligiát illeti, zavartan, elpirulva figyelt és nem merte szemét fölemelni. De szája szöglete lassankint megrándult, pajkos mosoly mutatkozott ajkain, arcán a leányos szemérem észrevehetőleg azzal az óhajtással küzdött, hogy feleletet adjon - és nyilván ez az óhajtás diadalmaskodott, mert szemét hirtelen Petroniusra vetette és gyorsan, szinte egy szuszra, mintha betanult leckét mondana föl, Nausikaa szavaival válaszolá:

«Nem látszol idegen se csekélynek, ám se botornak.»

Aztán megfordult és elrebbentett kis madárként kifutott. Most Petroniuson volt a csodálkozás sora - hiszen nem várta, hogy Homér verseit olyan leány szájából hallja, akinek barbár származásáról Vinicius értesítette őt. Kérdő pillantást vetett Pomponiára, de az nem adhatott neki felvilágosítást, mivel éppen mosolyogva, férjének büszkeségtől átszellemült arcára nézett.

De ő nem tudta ezt a büszkeséget elpalástolni. Először is Ligiát úgy szerette, mint tulajdon gyermekét, azután meg, habár ó-római előitéleteinél fogva gyakran mennydörgött a görög erkölcsök és azok elterjedése ellen, azért mégis minden finom műveltség csúcspontjának tartotta azt. Ő maga soha se sajátíthatta el ezt a műveltséget, ami titokban bántotta őt. Azért most annál jobban örült neki, hogy az ügyes világfi és költő, aki bizonynyal nagyon is hajlandó volt az ő házát barbárnak tekinteni, Homér költői nyelvén kapott feleletet.

- Görög nevelőnk van a házban, aki fiunkat oktatja és a leány jelen van a leckeórákon - mondá Aulus, Petroniushoz fordulva. - Még igazi barázdabillegető, de nagyon kedves barázdabillegető, és nekem és feleségemnek a szivéhez nőtt.

Petronius most a repkény- és folyondár-indákon át a kertre irányzá tekintetét és megfigyelte a játszókat. Vinicius leveté a tógát és csak a tunikába öltözve, a labdát a vele szemközt álló Ligiának dobta, aki magasra nyujtott karral iparkodott azt megkapni. A leány eleinte nem tett nagy hatást Petroniusra. Nagyon vékony dongájunak tetszett neki. De már abban a pillanatban, mikor a trikliniumban figyelmesen megnézte, a hajnalhoz hasonlítá magában és mint műértő, később nagyon is észrevette megjelenésének rendkívüliségét. Mindent észrevett és mindent tudott méltatni. A kedvesen gyöngéd, rózsás arcot, a friss, szép alakú ajkakat, a mennyei, mélységes kék szemet, az alabastrom fehérségű homlokot, a haj dús voltát, melynek fürtjei borostyánként vagy korinthusi ércként ragyogtak, a karcsu nyakat, az «istenileg» leereszkedő vállakat és az ifjúság első virágjában levő egész hajlékony, karcsu alakot. Fölébredt benne a művész és a szépnek tisztelője, azt gondolta magában, hogy e leány szobrának a «tavasz» lenne egyedül méltó elnevezése. Hirtelen Chrysotemisére gondolt és keserű nevetésre fakadt. Viniciusnak igaza van, gondolá és Chrysotemisem öreg... olyan öreg, mint Trója!

Aztán ismét Pomponia Graecinához fordult és a kert felé mutatva, mondá:

- Most már értem, domina, hogy házatokat ezzel a kettővel többre becsülitek a cirkusznál és a Palatinuson való tivornyáknál.

- Ugy is van - feleié Pomponia, szemét a kis Aulusra és Ligiára irányozva.

A fiatalok eközben játékukat bevégezték és a kertnek homokkal behintett útján föl- és alá járkáltak egymással, miközben három fehér szoborként váltak ki a mirtuszok és cipruszok sötét hátteréből. Ligia a kis Aulust kézen fogva vezette. Mikor már egy darabig sétáltak, a kert közepén, a piscina[27] közelében egy padra ültek. De a kis Aulus csakhamar elhagyta őket, hogy a halakat, melyek a tiszta vízben uszdogáltak, fölriaszsza és Vinicius folytatá beszédét, melyet séta közben kezdett.

- Igen - mondá mély és most kissé reszkető hangján - alig vetettem le a toga praetextát,[28] mikor az ázsiai légiókhoz osztottak be. Nem ismertem sem a várost, sem az életet, sem a szerelmet. Anakreontól és Horáctól egyet-mást tudok könyv nélkül, de soha se tudnám magamat versekben kifejezni, mint Petronius, mikor a csodálat megbénítja érzékeimet és nem találhatom meg saját szavaimat. Mint gyermek Musonius iskolájába jártam, aki gyakran azt mondá nekünk: a boldogság azon alapszik, hogy azt akarjuk, amit az istenek akarnak - és így csak a mi akaratunktól függ, hogy boldogok legyünk. De én azt hiszem, hogy még más nagyobb és végtelen boldogság van, mely nem a mi akaratunktól függ, mert csupán a szerelem nyujthatja nekünk. Maguk az istenek is keresik ezt a boldogságot és ó Ligia, én is, ki csak most ismertem meg a szerelmet, vágyódom ama boldogság után, melyet egyedül az képes nyujtani...

Elhallgatott és egy ideig nem lehetett mást hallani, mint a víz halk csobogását, melybe a kis Aulus köveket dobott, hogy a halakat fölriaszsza. Egy idő mulva Vinicius ujfent beszélni kezdett és hangja most még halkabban és lágyabban csengett:

- Csak hallottál Titusról, Vespasian fiáról? Róla beszélik, hogy alig nőtt ki a gyermekkorból, oly szenvedélyesen beleszeretett Berenicébe, hogy a vágy majdnem megölte. Ó Ligia, én is képes volnék ilyen szerelemre... Gazdagság, hírnév, hatalom, mindez csak üres szó, csak káprázat! A gazdag mindig talál egy gazdagabbat, a hirnevesre egy idegennek nagyobb hirneve vet árnyékot, a hatalmast hatalmasabb győzi le... De maga a császár, sőt valamely isten is érezhet-e nagyobb gyönyört vagy lehet-e boldogabb, mint egy közönséges halandó, mikor a hű, hőn óhajtott nő keblén pihen vagy ha kedvesének ajkait csókolja? A szerelem az istenekhez hasonlókká tesz bennünket, ó Ligia!

És a leány bizonyos nyugtalansággal, csodálkozással figyelt, olyanformán, mintha egy görög flóta vagy citera hangjára figyelt volna. Ugy tetszett, mintha Vinicius valami különös dallamot énekelne, mely fülének hizeleg, vérét pezsgésbe hozza, és egyúttal szivét tehetetlen félelemmel és megfoghatatlan örömmel tölti el... És úgy tetszett neki, mintha a férfi olyasmit mondana, amit már előbb érzett, de amiről nem tudott magának számot adni. Érezte, hogy a férfi valamit fölébresztett benne, ami eddig szunnyadott és hogy ebben a pillanatban egy zavaros álomkép mindig világosabb és vonzóbb alakot vett föl.

A nap eközben a Tiber felé vette útját és már lenn, a Janiculus lejtőjénél állott. A mozdulatlan cipruszokra vöröses fényözön esett, az egész levegő azzal látszott eltelni. Ligia Viniciusra emelé kék, mintegy álomból ébredő szemét és az esti fényben, mikor az ifjú, szemében benső kérelemmel, lehajolt hozzája, hirtelen szebbnek tünt föl neki, mint valamennyi más ember és mint az összes görög és római istenek, akiknek szobrait a templomok homlokfalain látta. Az ifjú pedig könnyedén átfogta kezének csuklóját és kérdé:

- Nem találod ki, Ligia, miért mondom ezt neked?...

- Nem - suttogá oly halkan, hogy Vinicius alig értette meg őt.

De ő nem hitt neki és kezét egyre erősebben szorítva, szenvedélyétől elragadva, a kedves leányt talán hevesen dobogó keblére vonta és hozzá még tüzesebb szavakat intézett volna, ha a mirtuszszal szegélyzett gyalogösvényen az öreg Aulus nem lett volna látható, aki, miközben odalépett, azt kiáltá nekik:

- A nap leáldozik, óvakodjatok az esteli levegőtől. Libitinával nem lehet tréfázni.

- Pedig - viszonzá Vinicius - nem éreztem a hüvösséget, habár a tógát letettem.

- Most már alig látszik a korong fele a halom mögött - jegyzé meg az öreg hős.

- Szeretném, ha Szicilia kellemes éghajlatával birnánk; a nép ott este összegyülik a piactereken, hogy a leáldozó Phoebust karénekekkel ünnepelje.

És egészen megfeledkezvén arról, hogy éppen ő maga óvta őket Libitinától, Sziciliáról kezdett beszélni, hol gazdasági birtokai feküdtek, melyek nagyon szivéhez voltak nőve. Már gyakran támadt az a gondolata, mondá, hogy teljesen Sziciliába költözik és ott szemlélődő nyugalomban fejezi be életét. Elég volt már neki a téli dérből, mert már feje is fehér. A fákon ugyan még megvan a levél, még kék ég mosolyog a város fölött, de mikor a szőllővenyige sárgul, mikor hó esik az albai hegyeken, mikor az istenek heves viharokkal látogatják a Campaniát, akkor talán egész háznépével csöndes mezei lakába költözik.

- Valóban az a terved, hogy Rómát elhagyod, Plautius? - kérdé Vinicius hirtelen nyugtalanítva.

- Már réges-régen az a kívánságom - felelé Aulus - mert ott nyugodtabb és veszélytelenebb.

És ujfönt magasztalni kezdé gyümölcsöseit, nyájait, a zöldben elrejtett házat, a kakukfűvel és fodormentával benőtt halmokat, melyek közt méhrajok zümmögtek.

Vinicius nem ügyelt a bukolikus[29] énekre, nem ügyelt semmire, csak arra, hogy Ligiát elragadhatják tőle s mintegy segélyt keresőleg Petroniusra nézett.

Ez pedig, Pomponia mellett ülve, a leáldozó napnak képében, a kertben, a tónál álló fiatal alakokban gyönyörködött. A hátterül szolgáló sötét mirtuszbokroknál a fehér ruhák úgy ragyogtak az esti fényben, mint a merő arany. Az esti ég biborvörös, violaszínben égett, sőt végül úgy csillogott, mint az opál. A cipruszok fekete, árnyékszerű körvonalai még élesebben kiváltak, mint napvilággal és az embereken, bokrokon, az egész kerten békés esti hangulat áradt szét.

Petronius tüstént megérezte az itt uralkodó békét és fürkészőleg szemügyre vette a ház lakóit. Előtte idegen kifejezés volt Pomponiának, az öreg Aulusnak, a fiúnak és Ligiának vonásain, olyan kifejezés, melyet soha se vett észre azoknak arcán, akik őt minden áldott nap, vagy inkább minden éjjel környékezték. Milyen békés, vidám életet látszottak ezek az emberek itt élni. És bizonyos csodálkozással vallotta meg magában, hogy bizonynyal kell valami életmódnak lennie, melynek szépségével, melynek bájával ő soha sem ismerkedett meg, ő, aki pedig váltig szépség után, báj után törekedett. E gondolatnak szavakat kölcsönözve, Pomponiához fordult és mondá: - Azt forgatom elmémben, milyen különböző a ti világotok attól, amelyen Nero uralkodik.

Pomponia pedig tekintetét az esti égre emelve, egyszerűen azt válaszolá:

- Nem Nero uralkodik a világon, hanem Isten.

Rövid hallgatás következett. A triklinium felé vezető úton az öreg hadvezérnek, Viniciusnak, Ligiának és a kis Aulusnak léptei hallatszottak, de mielőtt ezek közelükbe értek, azt kérdé Petronius:

- Tehát hiszel az istenekben, Pomponia?

- Hiszek Istenben, aki egyetlen, igazságos és mindenható - felelé Aulus Plautius felesége.

HARMADIK FEJEZET

Hisz az Istenben, aki egyetlen, mindenható és igazságos - ismétlé Petronius, mikor újra egyedül volt Viniciusszal a gyaloghintóban. - De ha az ő Istene mindenható, akkor az élet és halál fölött uralkodik és ha igazságos, akkor a kellő időben küldi a halált. De akkor miért visel gyászt Pomponia még Juliáért? Hiszen az ő Istenét kárhoztatja csak ezzel a gyászszal. Erről a következtetésről kell egyszer rőtszakállúnkkal, ezzel a majommal, beszélnem, mert azt hiszem, a vitatkozásban Sokratesszel mérkőzhetem. Vele és Plautiusszal valami másról akartam beszélni. Az egiptomi Izisz szent testére! Ha egyenest megmondtam volna nekik, miért jöttünk, az ő erényes fölháborodása oly hangosan nyilvánult volna, mint egy ércpaizs, amelyre buzogánynyal ütnek. De nem mertem! Elhiheted, Vinicius, hogy nem mertem. A pávák nagyon szép madarak, de kiáltozásuk nagyon átható. Félek az ilyen kiáltozástól. Egyébiránt helyeselnem kell választásodat. A megtestesült rózsaujjú Eos. És tudod-e, mire emlékeztetett? A tavaszra, de nem a mi itáliai tavaszunkra, ahol alig itt-ott díszlik az almafa virágaival s ahol az olajfaligetek megtartják szürke szinöket, hanem arra a tavaszra, melyet valamikor Svájcban láttam, a fiatal, friss, virágzó kikeletre. A halvány Selénére, nem csodálkozom rajtad, Marcus, hogy egy Dianát szeretsz és hogy Aulus és Pomponia készek széttépni téged, mint egykor a kutyák Akteont széttépték.

Vinicius egy darabig hallgatott, anélkül, hogy fejét fölemelné, de aztán szenvedélytől reszkető hangon kezdett beszélni:

- Ha eddig vágyakoztam utánna, most még jobban epedek érette. Mikor kezét megfogtam, szinte tűz járt át. Szeretném Aulust és Pomponiát megölni, a szeretett leányt elrabolni és karjaimon házamba vinni. Ma éjjel le se hunyom a szememet. Megkorbácsoltatom egyik rabszolgámat, hogy halljam jajgatását.

- Csillapulj le - mondá Petronius - hiszen olyan kívánságaid vannak, mint egy suburai ácsnak.

- Nekem mindegy. Birnom kell őt. Tanácsot kértem tőled, de ha nem tudsz adni, magamnak kell magamon segítenem. Aulus leányának tekinti Ligiát, hogyan tarthatnám tehát én rabszolgának? Ha nincs más mód, fonja be házam ajtófélfáját, kenje meg farkas zsírral és üljön, mint feleségem tűzhelyemnél.

- Csillapodjál le, a konzulok eszelős ivadéka! Nem azért vonszoljuk kötélen a barbárokat diadalszekereink mögött, hogy aztán leányaikat feleségül vegyük. Óvakodjál a legvégsőtől. Alkalmazzál először minden egyenes, tisztességes eszközt és engedj időt a megfontolásra magadnak és nekem. Chrysotemis előttem is úgy tünt föl egykor, mint Jupiter leánya és azért még se vettem feleségül, épp úgy, mint Nero se vette nőül Actét, habár Attalos király leánya volt. Csillapodjál le... Gondold meg, hogy ha miattad el akarja hagyni Aulust és Pomponiát, azoknak nincs joguk, őt visszatartani. Tudod-e, hogy nemcsak te gyuladtál szerelemre, mert Eros benne is lángot gyujtott. Láttam és nekem hinned kell. Térj magadhoz türelemmel. Mindenre van szer, de ma már nagyon sokat törtem a fejemet és az is fáraszt. De biztosítalak, hogy holnap is lesz gondom szerelmedre és Petronius nem volna Petronius, ha valami útat-módot nem találna.

Ismét mind a ketten hallgattak és csak egy idő mulva mondá Vinicius már kissé nyugodtabban:

- Köszönöm és Fortuna legyen kegyes irántad.

- Csak légy türelemmel!

- Hová akarod vitetni magadat?

- Chrysotemishez...

- Boldognak kell téged mondanom, hogy a magadénak mondod azt az asszonyt, akit szeretsz!

- Jöjj hozzá velem. Ha elbűvölni iparkodik téged és borba mártott ujjaival betüket ír az asztalra, tudd meg, hogy nem vagyok féltékeny.

És mind a ketten Chrysotemishez vitették magukat. Az előcsarnokban Petronius Vinicius karjára tette kezét és mondá:

- Hallod, úgy tetszik, kitaláltam egy szert.

- Jutalmazzon meg érette valamennyi isten!...

- És csalhatatlannak is tartom. Tudod-e, mi az, Marcus?

- Hallak, Athéném.

- Nos, már néhány nap mulva Demeter búzájából eszik az isteni Ligia, a te födeled alatt.

- Te nagyobb vagy, mint Caesar - kiáltá Vinicius lelkesedéssel.

NEGYEDIK FEJEZET

Petronius valóban beváltotta igéretét. A Chrysotemisnél tett látogatás után való nap ugyan szakadatlanul aludt, de este felé a Palatinusra vitette magát és bizalmasan beszélt Neróval. Ennek következtében harmadnap a praetoriánus testőrség egy szakaszának élén egy centurio jelent meg Plautius háza előtt.

Bizonytalan, rettentő idők voltak ezek. Az ilyenféle küldöttek gyakran a halál hirmondói voltak. Azért, mikor a centurio a kalapácscsal Aulus ajtaján kopogtatott és az atrium őre hirül adta, hogy zsoldosok vannak az előcsarnokban, az egész házban nagy ijedelem támadt. Az öreg katona csakhamar övéitől körülvéve látta magát, mert senki se kételkedett rajta, hogy kivált őt fenyegeti veszély. Pomponia a nyaka köré fonta karjait, egészen hozzá simult és kékes ajkai, érthetetlen szavakat mormolva, gyorsan mozogtak. Ligia, akinek arca halálsáppadt volt, csókokkal borítá kezét, a kis Aulus apjának tógájába csimpeszkedett; a folyosókból, a cselédségnek szánt felsőbb emeletekből, a cseléd- és fürdőszobákból, az alsóbb helyiségekből, szóval az egész házból férfi és női rabszolgák csapatai özönlöttek oda. Ezek a kiáltások voltak hallhatók: Heu! Heu! me miserum! az asszonyok hangos zokogásra fakadtak, némelyek körmüket arcukba vájták, mások eltakarták fejöket.

Csak az öreg katona maradt nyugodt, ki megszokta, hogy a halál szemébe nézzen és kissé rövid arca a sasorral olyannak látszott, mintha kőből volna kivésve. Miután megparancsolta, hogy a jajgatásnak vége legyen és a cselédségnek meghagyta, hogy oszoljon szét, mondá:

- Engedj, Pomponia, ha végem valóban közel van, lesz még időnk a bucsúvételre.

És szeliden félre tolta őt, de neje így szólt:

- Ó Aulus, adja Isten, hogy sorsod az enyém is legyen.

Aztán térdre rogyott és azzal a bensőséggel imádkozott, mely egyedül csak egy szeretett lényért való lelki aggodalomból származhatik.

Aulus az atriumba lépett, hol a centurio várt reá. Az öreg Cajus Hasta volt, a britt háborúkban egykori alantasa és bajtársa.

- Légy üdvözölve, hadvezérem - mondá. - A császár parancsát és üdvözleteit hozom neked, itt vannak a táblácskák és a jelek, hogy az ő nevében jövök.

- Köszönöm a császár üdvözleteit és engedelmeskedni fogok parancsának - viszonzá Plautius. - Légy üdvöz, Hasta és mondd, minő megbizást hozol?

- Aulus Plautius - kezdé Hasta - a császárnak tudomására jutott, hogy a ligiai király leánya házadban tartózkodik, akit ez a király még az isteni Claudius életében a rómaiaknak adott kezesül és biztosítékul arra nézve, hogy a birodalom határait a ligiaiak soha se fogják megsérteni. Az isteni Nero hálás irántad, hadvezérem, mivel oly sok esztendőn át vendégszeretetet gyakoroltál vele, de nem akarja, hogy továbbat is terhedre legyen, azonkívül abban a nézetben van, hogy a leány, mint kezes, a császár és a senátus oltalma alá tartozik s azért azt parancsolja neked, hogy szolgáltasd kezembe őt.

Aulus sokkal jobb katona, sokkal edzettebb harcos volt, hogysem ily parancscsal szemben a sajnálkozás fölkiáltását, egy hasztalan szót vagy panaszt engedett volna meg. De a harag és fájdalom hirtelen mély ráncokat barázdált homlokára. A britanniai légiók valamikor reszkettek ez összeráncolt szemöldököktől és Hasta arcán még ebben a pillanatban is hirtelen rémület mutatkozott, de a parancscsal szemben Aulus Plautius egészen tehetetlennek érzé magát. Egy ideig a táblácskákra és az írásjelekre nézett, aztán az öreg centurióra emelte szemét és nyugodt hangon mondá:

- Várj itt az atriumban, Hasta, míg a kezest átadhatom neked.

E szavak után a ház másik végébe, az oekusnak nevezett terembe ment, hol Pomponia Graecina, Ligia és a kis Aulus félelemmel és nyugtalansággal telten várták őt.

- Egyikünket se fenyeget halál, se távoli szigetekre való számkivetés - mondá - de azért a császár küldötte mégis szerencsétlenség hírmondója. Rólad van szó, Ligia.

- Ligiáról? - kiáltá Pomponia álmélkodva.

- Úgy van - feleié Aulus és a leányhoz fordulva mondá: - Ligia, te házunkban nőttél föl, mint tulajdon gyermekünk és mind a ketten, Pomponia és én, úgy szeretünk, mint leányunkat. De tudod, hogy nem vagy leányunk. Mint kezest adott néped Rómának és a császárt illeti meg a fölötted való oltalom. Ő most elvesz házunkból.

Az öreg katona nyugodtan, de különös, szokatlan hangon beszélt. Ligia kerekre nyilt szemekkel hallgatta őt, mintha nem értené, miről van szó. Pomponia arcát halálsáppadtság borítá, a folyosóról az oekusba nyiló ajtóknál ismét föltüntek a rabszolgák rémült arcai.

- A császár akaratának engedelmeskedni kell - mondá Aulus.

- Aulus! - kiáltá Pomponia a leányt karjával átölelve, mintha védelmezni akarná - reá nézve jobb volna a halál!

De Ligia szorosan Pomponia keblére simult és mindig csak ezt a szót ismétlé:

- Anyám! anyám! - mert a zokogástól nem tudott egyebet mondani.

Aulus arcán ismét fájdalom és harag mutatkozott.

- Ha egyedül állanék a világon - mondá komor hangon - nem adnám oda élve és rokonaim még ma áldozatokat mutathatnának be «Jovi liberatori» érettem. De nincs jogom téged és fiunkat romlásba dönteni. Ő talán még jobb időket érhet. Még ma a császárhoz megyek és megkérem őt, vonja vissza a parancsot. Azt persze nem tudom, vajjon maga elé bocsát-e. Most pedig élj boldogul, Ligia! És tudd meg, Pomponia és én mindig áldottuk azt a napol, amelyen helyet foglaltál tűzhelyünknél.

E szavaknál kezét a leány fejére tette és habár igyekezett nyugalmát megőrizni, hangjában mégis kitört az atyának mély fájdalma, mikor Ligia könnyektől homályos szemét reá emelte s kezét ajkához szorította.

- Isten veled, örömünk, szemünk fénye - mondá Aulus.

Aztán gyorsan visszatért az atriumba, hogy a rómaihoz és hadvezérhez méltatlan elérzékenyülés erőt ne vegyen rajta.

Pomponia Ligiát a hálószobába vezette és megnyugtatni, vigasztalni, bátorítani igyekezett őt és amit mondott, nagyon különösen hangzott ebben a házban, ahol még állt a lararium[30] és a tűzhely, melyen Aulus Plautius az ősi szokáshoz hiven, a házi isteneknek áldozott.

- A megpróbáltatás ideje elérkezett - mondá. Virginius egykor tulajdon leányának keblét átdöfte, hogy Appius kezéből megszabadítsa és még régebbi időben Lucretia halállal mosta le gyalázatát. - A császár háza a véteknek, a gyalázatnak, a bűnténynek barlangja - folytatá. - De mi, Ligia, tudjuk, miért nincs jogunk kezet emelni magunk ellen! Igen! Tisztább, magasztosabb tanítás az, melyhez mi ragaszkodunk, de az is megadja nekünk azt a jogot, hogy magunkat a szégyen és gyalázat ellen megvédelmezzük, még akkor is, ha kínzással és halállal kellene lakolnunk e védelemért. Ami tisztán kerül ki abból a bűnbarlangból, annak érdeme annál nagyobb. A föld siralom völgye, de az élet szerencsére csak egyetlenegy pillanatig tart és föltámadás van a sírból, egy más világ, ahol többé nem Nero, hanem az örök irgalom uralkodik, hol a fájdalom helyett örök öröm honol, hol nincsenek könnyek, hanem csak örök gyönyörűség.

Aztán Pomponia magáról kezdett beszélni: Igen! a békét meg lehetett találni, de szivén mégis sebet ejtett valami. Mert Aulusának szemét még sötétség borítá, a fény forrása még nem áradt reá. Az sem állott szabadságában, hogy fiát az igaz tanításban nevelje.

Mivel tehát azt gondolta, hogy talán életének végéig így marad és hogy talán eljön reá nézve ama válás pillanata, mely sokkal hosszabb és rettenetesebb, mint az ideiglenes, amelyről most panaszkodtak mind a ketten - el nem tudta képzelni, hogy férje és gyermeke nélkül élni tudna, hogy még a mennyországban is boldognak érezhetné magát.

És már sok éjjen forró könnyeket hullatott, sok éjjet buzgó imádságban töltött és Istenhez irgalomért és kegyelemért fohászkodott. De mégis mindent Istenre akart bizni, ő reá akart építeni. És most, mikor új csapás érte őt, mikor a zsarnok parancsa leányát akarta tőle elrabolni, akit Aulus szemefényének nevezett, hite még se rendült meg, mert arra épített, hogy van egy hatalom, mely még nagyobb, mint Neróé, van irgalom, mely erősebb volt, mint az ő dühe.

És Pomponia a fiatal leány fejecskéjét még gyöngédebben szorítá keblére, de Ligia lábaihoz rogyott és szemét Pomponia ruhájának ráncaival eltakarva, hosszú ideig hallgatásba merült. Mikor végre ismét fölemelkedett, arcán már több volt kifejezve a nyugalomnál.

- Nehezemre esik, anyám, hogy tőled és atyámtól és testvéremtől távozom, de tudom, hogy minden ellenállás hasztalan volna és romlást hozna mindnyájatokra. De megfogadom, hogy a császári palotában megemlékezem szavaidról.

Karját még egyszer Pomponia nyaka köré fonta és mikor mind a ketten ismét visszatértek az oekusba, bucsút vett a kis Plautiustól, az öreg görögtől, tanítójától, a ruhafelügyelő asszonytól, aki gyermekkorában dajkálta őt és az összes rabszolgáktól.

Ezek egyike, egy magas, vállas ligiai, akit a házban Ursusnak hivtak és aki annak idején más szolgákkal Ligiával és ennek anyjával a római táborba jött, először az ifjú leány lábaihoz borult, azután pedig Pomponia előtt is térdet hajtott és kiáltá:

- Ó domina! engedd meg, hogy úrnőmet elkisérjem és neki szolgálhassak és a császári palotában fölötte őrködhessem.

- Te nem a mi szolgánk vagy, hanem Ligiáé, - viszonzá Pomponia Graecina. - De megengedik-e neked a bemenetelt? És hogyan vélsz reá vigyázni?

- Azt nem tudom, domina, csak azt az egyet tudom, hogy a vas úgy eltörik kezemben, mint a fa...

Mikor Aulus Plautius, aki ebben a pillanatban visszatért, megtudta, miről van szó, nem állott ellent a ligiai kérésének, igen, még ki is jelentette, hogy jogukban sincs őt visszatartani. Ha Ligiát, mint kezest, akit a császár visszakövetel, kiszolgáltatják, kötelesek kiséretét is vele küldeni, mely aztán vele együtt szintén a császár oltalma alá helyezkedik. Itt Pomponiának megsúgta, hogy ezen ürügy alatt annyi rabszolgát adhat a fiatal leánynyal, amennyit célszerűnek tart, mert a centurio nem tagadhatja meg azok átvételét.

Ligiára nézve ebben némi vigasz volt és Pomponia örült, hogy egy csomó válogatott szolgát szabad neki vele küldenie. Azért Ursust, valamint Ligia öreg ruhafelügyelőjét, két, a fodrászatban jártas cyprusi leányt és két germán fürdő-cselédet rendelt ki kiséretül. Pomponia választása kizárólag az új vallás követőire esett és mivel Ursus is több év óta ehhez a valláshoz tartozott, e szolgák hűségére számíthatott s egyúttal azzal a gondolattal vigasztalhatta magát, hogy a császár házában is elvetődik az új tanítás vetőmagja.

Néhány sorral még Acténak, Nero szabadosának oltalmába ajánlá Ligiát. Pomponia ugyan soha se látta őt az új vallás követőinek gyülekezeteiben, de mégis azt hallotta ezektől, hogy Acte nem tagad meg tőlük semmi szolgálatot és buzgóan olvasgatja tarsosi Pálnak a leveleit. Azt is tudta, hogy a fiatal szabados csöndes gyászban tölti napjait, egészen elütő volt a Nero házában levő többi asszonyoktól és általában a palota jó szellemének tartották.

Hasta megigérte, hogy a levelet átadja Acténak. Mivel magától értetődőnek tartotta, hogy egy királyleánynak tulajdon kisérettel kell birnia, legcsekélyebb nehézséget sem támasztott arra nézve, hogy a cselédeket magával vigye a palotába, sőt csodálkozott is csekély számukon, de kérte, hogy siessenek, mert különben attól kell tartania, hogy a császári parancsok teljesítésében késedelmességről vádolhatják őt.

A válás órája elérkezett. Pomponia és Ligia szemei ismét könnyekkel teltek meg, Aulus még egyszer a leány fejére tette kezét és a kis Aulus jajkiáltásaitól kisérve, aki, hogy nénjét oltalmazza, kis öklével fenyegette a centuriót, a zsoldosok a császár házába vezették Ligiát.

Az öreg katona megparancsolta, hogy gyaloghintóját tartsák készen, aztán Pomponiával bezárkózott az oekus mellett levő pinakothekába és így szólt hozzá:

- Hallgass meg, Pomponia. A császárhoz megyek, habár azt hiszem, hasztalan lesz és Senecához is, jóllehet, semmi befolyása sincs többé Neróra. Ami magát a császárt illeti, talán egész életében soha se hallott a ligiai népről; ha tehát Ligiának, mint kezesnek kiszolgáltatását követelte, ezt azért tette, mivel valaki rábeszélte és könnyű kitalálni, ki az.

Pomponia hirtelen reá nézett.

- Petronius?

- Igen.

Rövid szünet következett, aztán az öreg hadvezér így folytatá:

- Ez a következménye annak, hogy e becstelen, lelkiismeretlen emberek egyikét küszöbünkön áteresztettük. Legyen átkozott az óra, melyben Vinicius házunkba lépett. Ő vezette hozzánk Petroniust. Jaj Ligiának!

Haragjában, tehetetlen dühében és gyámleánya iránti aggodalmában még erősebben sziszegett beszéd közben, mint rendesen. Jó ideig küzdött magával és csak összeszorított öklei árulták el a súlyos, belső küzdelmet.

- Eddig tiszteltem az isteneket, - mondá - de most már szinte azt hiszem, hogy nincsenek is fölöttünk istenek, azon az egyen, azon az istentelen szörnyetegen kivül, mely Nerónak nevezi magát.

- Aulus! - kiáltá Pomponia. - Nero csak egy marék por Istenhez képest.

Aulus izgatottan járkált ide s tova a pinakothekában. Eddigi élete gazdag volt nagy tettekben, de soha sem ismerkedett meg nagy szerencsétlenséggel s így nem is volt hozzá szokva. Sokkal bensőbben szerette Ligiát, mintsem maga is tudta és most nem tudott megbarátkozni azzal a gondolattal, hogy elvesztette őt. Azonkívül megalázva érzé magát. A kezet, mely reá súlyosodott, megvetette, de azért nagyon is jól érezte, hogy hatalmasabb volt, mint az övé.

Mikor végre sikerült haragját elfojtania, mely gondolatmenetét megzavarta, mondá:

- Nem hiszem, hogy Petronius a császárnak szánta őt, mivel bajosan akarja Poppaeát ellenségévé tenni. Tehát a leányt vagy magának, vagy Viniciusnak vitte el... Még ma tisztába kell ezzel jönnöm!

Erre csakhamar a Palatinusra vitette magát gyaloghintójában. Pomponia pedig a kis Aulushoz ment, akinek könnyei nénjéért még mindig hullottak és folytonos fenyegetésekre fakadt a császár ellen.

ÖTÖDIK FEJEZET

Aulus jól sejtette, nem eresztették be a császári palotába. Tudtára adták, hogy a császár az énekben gyakorolja magát a lantverő Terpnosszal és egyáltalán csak azokat szokta fogadni, akiket ő maga hivatott. Más szavakkal, Aulus jövőre se tegyen kisérletet, hogy lássa őt.

Seneca ellenben ugyan lázban szenvedett, de azért mégis az őt megillető tisztelettel fogadta az öreg hadvezért. De mikor hallotta, miről van szó, keserű nevetésre fakadt és mondá:

- Én csak egy szolgálatot tehetek néked, nemes Plautius, amennyiben soha se mutatom a császárnak, hogy szivem részt vesz a te fájdalmadban, vagy hogy örömest segítenék rajtad. Mert e tekintetben a császár legkisebb gyanúja visszatartaná őt attól, hogy Ligiát neked visszaadja, ha csak abból az okból is, hogy velem gúnyt űzzön.

Arról is lebeszélte, hogy Tigellinushoz, Vatiniushoz vagy Vitelliushoz forduljon. Meglehet, mondá, hogy pénzzel el lehetne valamit náluk érnie, talán örömet is találnának abban, hogy Petronius ellen cselekszenek, akinek befolyását aláásni igyekeztek. De sokkal inkább föl lehet tenni, hogy elárulnák a császárnak, hogy Plautius mennyire ragaszkodik a fiatal leányhoz és akkor Nero soha többé meg nem engedné, hogy Ligiát ismét szabadon bocsássa.

Az öreg bölcs tulajdonképp maga ellen irányzott maró gúnynyal folytatá:

- Sok éven át nem hallattál magadról semmit, Plautius és a császár nem kedveli azokat, akik hallgatásba merülnek! Miért nem nyilvánítád elragadtatásodat szépségétől, erényétől, énekétől, szavallatától, kocsihajtó művészetétől és verseitől? Miért nem tetszett előtted dicséretreméltónak Britannicus halála, miért nem tartottál dicsőítő beszédeket az anyagyilkos tiszteletére, miért nem fejezted ki szerencsekivánataidat Octavia megfojtásakor? Nálad hiányzik az óvatosság, Aulus, amelylyel mi, kik szerencsések vagyunk az udvarnál élni, a kellő mértékben birunk.

Igy szólván, fogta a poharat, melyet övén hordott, vizet merített az impluvium szökőkútjából és megnedvesíté vele égő torkát.

- Ah, Nerónak hálás szive van, - vevé föl újra a szót - ő szeret téged, mert Rómának szolgáltál és annak nevét a világ határaiig ismeretessé tetted és szeret engem, mivel ifjúságának tanítója voltam. Azért, látod, meg is vagyok győződve, hogy ebben a vízben nincs méreg. Igy nyugodtan megiszom. A házamban levő borról nem itélhetnék oly biztosan, de vizet veszély nélkül ihatsz, ha szomjas vagy. A vízvezeték az albai hegyekből hozza ide s aki azt meg akarná mérgezni, minden kútat megmérgezne Rómában. Amint látod, az ember még ebben a világban is gondtalanul élhet és nyugodt öregsége lehet. Én természetesen beteg vagyok, de lelkem sokkal betegebb, mint a testem.

Ez igaz volt. Senecában hiányzott a lelki erő, amelylyel például Cornulus vagy Thrasea birt, azért élete gonosz tettek láncolatából állott. Ő jól érezte ezt, el is gondolta magában, hogy kitioni Zeno tanítása követőjének más életmódot kellene követnie és ez okból még többet szenvedett, mint a haláltól való félelemtől.

- Nemes Annaeus, - szakítá most félbe Aulus Senecának keserű beszédeit - tudom, miképp jutalmazza meg a császár azt a gondoskodást, melyet fiatal éveiben iránta tanusítottál, de mindenek előtt Petronius az oka, hogy gyermekünket elrabolták. Jelölj meg valami módot, hogyan hathatok reá, mondd meg, minő befolyások iránt fogékony és használd föl vele szemben minden ékesszólásodat, amelyre irántam való régi barátságod föllelkesíthet.

- Petronius és én, - felelé Seneca - mi ketten egészen ellenkező táborba tartozunk. Nem tudok semmit, ami reája hathatna és befolyásolni éppenséggel nem lehet. Meglehet, hogy minden romlottsága dacára még többet ér, mint mindazok a gazemberek, kik most Nero környezetét képezik. De mégis hiábavaló időpazarlás volna, ha őt arról iparkodnánk meggyőzni, hogy rossz tettet követett el. Petronius rég elvesztette azt a képességet, hogy a jót a rossztól megkülönböztesse. Fejtsd ki előtte, mily rút volt viselkedése, akkor majd szégyenli magát. Mihelyt találkozom vele, megmondom neki: «Cselekvésed módjáról itélve szabadosnak kell lenned!» Ha ez nem használ, akkor nincs többé segítség.

- Ezért is köszönet, - biztosítá őt a hadvezér.

Most Viniciushoz viteté magát, aki éppen vivógyakorlatot tartott. Mikor Aulus látta, mily nyugalommal adta át magát a fiatal ember vivógyakorlatainak, miután a Ligia elleni merényletet végrehajtották, erőt vett rajta a harag. A leghevesebb szemrehányásokra és gyalázkodásokra fakadt. De mikor Vinicius megtudta, mi történt Ligiával, úgy elsáppadt, hogy még Aulus se gyanusíthatta többé az eseményben való részességről. Kövér verejtékcsöppek lepték el a fiatal ember homlokát; a vér, mely első pillanatban szivére tódult, forró hullámokban borítá el egész arcát, szeme villámokat szórt, zavaros kérdések tolultak ajkára, a féltékenység és düh szélviharként rendíték meg egész valóját. Úgy tetszett neki, mintha Ligiát örökre elvesztette volna, miután a császári palota küszöbét átlépte. De mikor Aulus Petroniusnak nevét említé, azonnal az a gyanú ébredt a fiatal katonában, hogy Petronius játékot űzött vele, Ligiát vagy ajándékul adta a császárnak, hogy annak kegyét újra megnyerje, vagy magának akarja őt megtartani. Hogy valaki Ligiát láthatná, anélkül, hogy magának ne kivánná őt, az nem fért Vinicius fejébe.

A családjában öröklött hirtelen haragtól elragadtatva, úgy tombolt, mint egy szilaj ló és elvesztette minden higgadtságát.

- Hadvezérem, - hebegé - térj vissza házadba és várj ott reám... Tudd meg, ha Petronius az édes apám volna is, mégis megbosszulnám rajta Ligia gyalázatát... Térj haza és várj reám. Se Petronius, sem a császár nem fogják birni őt.

Aztán összeszorított öklét a ruhákba burkolt viaszalakok felé rázva, melyek az atriumban voltak, e szavakra fakadt:

- E halotti álarcokra! Inkább megölöm őt és magamat.

E szavaknál kiegyenesedett, még egyszer odakiáltá Aulusnak:

- Várj reám - őrültként kirohant az atriumból és az utcán kiméletlenül utat törve, Petroniushoz sietett.

Aulus ellenben kissé bátrabban tért haza, hiszen azt hitte, hogy Vinicius visszaviszi hozzá Ligiát, ha Petronius a Ligia elleni eljárásra azért birta reá a császárt, hogy őt később Viniciusnak kiszolgáltassa. Nem csekély vigaszt nyujtott neki az a gondolat is, hogy Ligia, még ha meg nem mentik is, mégis meg lesz bosszulva és a halál a szégyentől megóvja őt. Erősen hitt Vinicius igéreteinek. Ismerte a vakmerőséget, ismerte a hirtelen haragot, mely ennek az egész nemzetségnek öröksége volt. Ő maga, jóllehet édes atyjaként szerette Ligiát, inkább megölte volna őt, mintsem a császárnak átengedje és ha nem fia, a család utolsó sarja iránti tekintetből történt volna, egy pillanatig sem ingadozik a cselekvésben. Aulus katona volt, a stoikusokról alig tudott valamit; mégis hozzájuk hasonlított érzületében, eszméiben - azért a halál jobbnak és kivánatosabbnak látszott neki, mint a gyalázat.

Aulus gyorsan haza tért. Bizalma ugyan megnyugtatólag hatott Pomponiára, de mégis mind a ketten lázasan várták a hirt Viniciustól. Mihelyt az atriumban egy rabszolga léptei hallatszottak, azt remélték, hogy Vinicius lesz az, aki visszahozza nekik a szeretett gyermeket és lelkök mélyéből áldották már most mind a kettőt. De az idő mult és nem érkezett semmi izenet. Csak este felé hallatszottak kalapácsütések a kapun.

Erre mindjárt egy rabszolga lépett be, Aulusnak szóló levéllel. Kissé reszkető kézzel kapott utánna az öreg katona, habár némileg mindig nagyra volt önuralmával és oly gyorsan olvasta azt, mintha egész házának jóléte attól függene. Hirtelen mintha árnyék vonult volna át arcán.

- Olvasd, - mondá Pomponiához fordulva.

Ez fogta a levelet és a következőt olvasá: «Marcus Vinicius üdvözletét küldi Aulus Plautiusnak. Ami történt, a császár kivánságára történt, amelyhez alkalmazkodnotok kell, mint mi is alkalmazkodunk, én és Petronius.»

Aztán mély, félelmes csend állt be.

HATODIK FEJEZET

Petronius otthon volt. Az ajtónálló nem merte Viniciust visszatartani, mikor ez szélvész gyanánt berontott az atriumba, s onnét a könyvtárba rohant, miután tudomására jutott, hogy a háziúr ott tartózkodik. Petroniust írás közben találta. Teketória nélkül kikapta kezéből a nádat, ketté törte, a darabokat földre dobta, ujjait szinte belevájta Petronius karjába, fenyegetőleg szemébe nézett és durva, rekedt hangon kérdé:

- Mit tettél vele? Hol van?

Ekkor valami ámulatot keltő dolog történt. Az elkényeztetett, elpuhult Petronius egy másodperc alatt kiszabadítá magát a fiatal athléta markából, mind a két kezét az övébe fogta és mintegy vaskapocscsal összeszorítva, mondá:

- Csak reggel vagyok erőtlen, de este ismét visszanyerem a korábbi rugalmasságot. Próbálj meg kiszabadulni. Úgy látszik, takács tanított téged a testgyakorlatra és kovács az illedelemre.

Petronius arcán a harag legcsekélyebb nyoma se mutatkozott, csak szemében látszott a bátorság és erély kifejezése, mely azonban villámgyorsan ismét eltünt. Mikor végre Vinicius kezeit elereszté, ez megalázva, megszégyenítve, de dühtől lángolva állott előtte és kiáltá:

- Kezed acél, de ha elárultál, a pokol valamennyi istenére esküszöm, kést döfök torkodba, még ha Nero termeiben kell is megtörténnie.

- Beszéljünk meg mindent nyugodtan - viszonzá Petronius. - Amint látod, az acél erősebb, mint a vas, azért ha egyik karodból két kart csinálhatnának is, nincs szükségem arra, hogy tőled féljek. De durva magaviseleted fáj és ha az emberek hálátlansága még álmélkodásra bírhatna, csodálkoznám hálátlanságodon.

- Hol van Ligia?

- A császárnál.

- Petronius!

- Iparkodjál nyugodtabb lenni és ülj le. Két kérést terjesztettem a császár elé, amelyeknek teljesítéseért kezeskedett; először: hozassa Ligiát Aulus házából magához; másodszor: aztán adja át neked. Nos, nincs-e tógád ráncaiban kés eldugva? Csak szúrj le! De talán mégis tanácsosabb lesz várni vele, mert akkor börtönbe kellene téged vetni s Ligia eközben unatkoznék házadban.

Rövid hallgatás állt be. Vinicius álmélkodó pillantással nézett Petroniusra s aztán mondá:

- Bocsáss meg. Szeretem őt és a szerelem megfosztott minden megfontolástól.

- Bámulj meg, Marcus! Két nap előtt így szóltam a császárnak: Vinicius, néném fia, beleszeretett egy nagyon vékony dongájú leányba, aki Aulusnál nevelkedett föl, igen, olyan halálosan beleszeretett, hogy házát sóhajtozásával valóságos gőzfürdővé változtatta. Se te, császár, - mondám - sem én, akik tudjuk, mi az igazi szépség, nem adnánk ezer sestertiust érte, de Vinicius mindig olyan balga volt, mint egy háromláb és most teljesen elbutult.

- Petronius!

- Szinte azt kell hinnem, hogy igazat beszéltem, mert úgy látszik, nem fogod fel, miképp szavaimmal Ligiát akartam megvédelmezni. Belebeszéltem a rőtszakállba, hogy egy esztétikusnál, mint ő, lehetetlen ilyen leánynak szépség gyanánt szerepelnie és így Nero, aki eddigelé nem mer valamit más szemmel nézni, mint én, nem is fogja őt szépnek találni. Ha pedig nem találja szépnek, nem is fogja őt megkivánni. Igy a leány biztosságban van felőle és mégis hatalmunkban marad. Továbbá így Poppaea hamarább föl fogja födözni Ligia testi bájait, mint Nero és oly gyorsan iparkodik a palotából eltávolítani, amint csak lehet. Azonkívül úgy mellesleg azt is mondtam a rőtszakállnak: «Vedd el Ligiát Aulustól és add Viniciusnak! Ahhoz jogod van, mert ő kezes és ha ezt teszed, súlyos bántalmat okozol Aulusnak.» Ezt belátta. Miért is ne látta volna be, mikor alkalmat nyujtottam neki arra, hogy tisztességes embereket megkeserítsen. Igy tehát formaszerűleg téged neveznek ki a kezes őrzőjévé és ama ligiai kincset neked fogják átadni. A császár, hogy a látszatot megőrizze, Ligiát néhány napig a palotában tartja s azután házadba küldi, te szerencsés!

- Igazat beszélsz-e? Nem fenyegeti őt semmi veszély a császár palotájában?

- Ha a palota Ligia állandó lakása lenne, Poppaea Locustával[31] beszélne felőle, de mivel csak néhány napig marad, nem fenyegeti őt semmi veszély. A császár palotájában tízezer ember él. Lehet, hogy Nero nem is látja őt. Azonkívül mindent elhisz az én szavamra. Éppen most volt nálam egy centurio azzal a jelentéssel, hogy a leányt már a palotába vitték és Acte gondjaira bizták. Jó teremtés ez az Acte, azért parancsoltam meg, hogy hozzá vigyék őt. Úgy látszik, Pomponia Graecina ugyanabban a nézetben van, mert ő írt Actenak. Holnap lakoma van Nerónál. Ligia mellett eszközöltem ki helyet számodra.

- Bocsásd meg elhamarkodottságomat, Cajus - kiáltá Vinicius. - Azt hittem, hogy magad vagy a császár számára hozattad őt el Aulus házából.

- Az elhamarkodást megbocsáthatom, de sokkal nehezebbre esik elfelednem pórias viselkedésedet, durva beszédedet, melylyel a morajátékosokat juttatád eszembe. Ezt nem szeretem, Marcus, és ettől óvakodnod kell.

E szavaknál oly merész és hideg kifejezéssel szögezte diószinű szemét Viniciusra, hogy ez még jobban kijött sodrából.

- Egyedül én vagyok a hibás - jelenté ki végre az ifjú. - Te jó és nemes vagy és köszönetet mondok neked teljes szivemből. Engedd meg, hogy még csak egy kérdést intézzek hozzád. Miért nem hozattad Ligiát azonnal házamba?

- Mert a császár meg akarja a látszatot őrizni. Erről sokat tereferélnek majd Rómában és mivel Ligiát, mint kezest a magunk számára követeltük, a császár palotájában kell maradnia, ameddig róla beszélnek. Később aztán egész csöndben hozzád küldik s azzal a dolognak vége. A rőtszakáll gyáva kutya, mert habár tudja, hogy korlátlan hatalommal bir, minden alkalommal arra ügyel, hogy a látszatot megőrizze. De nézetem szerint most ismét elég nyugodt vagy arra, hogy velem kissé elbölcselkedjél. Látod, már nagyon gyakran fölmerült bennem az a gondolat, miért iparkodnak a gonoszak még akkor is, ha a császár hatalmával és erőszakosságával birnak, akit pedig nem érhet semmi büntetés, mindig azt a látszatot kelteni, mintha az igazság, az erény és az igazságosság előttük szentek volnának? Miért mindez a fáradság? Nézetem szerint egy kis ázsiai király talán meggyilkoltathatja testvérét, anyját és feleségét, de egy római császárhoz az ilyen tettek méltatlanok. És ha én egyszer véletlenül ilyen cselekedetre ragadtatnám el magamat, nem írnék leveleket a senátushoz... Nero pedig leveleket ír - Nero igyekszik a látszatot megőrizni, mert Nero gyáva. Tiberius persze nem volt gyáva, de azért mégis igyekezett minden lépést igazolni, amelyet tett. Mi ennek az oka? Mily csodálatos, sajátságos hódolat az erény előtt, melyet a bűn mutat be! És tudod-e, mit gondolok? Nos, hogy ez abból az okból történik, mivel a bűn rút, az erény pedig szép. Ergo, a valóban esztétikailag érző ember egyúttal erényes ember is. Ergo, én erényes ember vagyok. Még ma egy kis bort kell áldoznom Protagoras, Prodikos és Gorgias maneseinek. Most magad is meggyőződhettél, hogy az álbölcselkedők is hasznunkra lehetnek. És most figyelj arra, amit tovább beszélek. Ligiát elvétettem Aulustól, hogy neked adjam. Jó! Lysippos azonban csodálatos csoportot alkothatott volna kettőtök után, mivel mind a ketten szépek vagytok; tehát az én eljárásom is szép és mihelyt szép, nem lehet rút. Nézz rám tehát, Marcus, mert Petroniusban a megtestesült erény ül előtted! Ha Aristides még élne, kötelessége volna hozzám jönni és az erényről szóló előadásomért száz minát fizetni.

De Vinicius, akit a való élet jobban érdekelt, mint az erényről szóló előadás, csak azt jegyzé meg:

- Holnap viszontlátom Ligiát és aztán házamban marad nálam, mindig, örökre, holtig.

- Bizonyosan, te boldog leszel Ligiával, de nekem Aulus a nyakamon lesz. Valamennyi alvilági isten bosszúját felhivja ellenem. És ha a bestia legalább előbb megtanulná, hogyan kell helyesen szavalni! De majd olyan beszédeket gondol ki, amilyeneket korábbi ajtónállóm klienseimnek tartott, amiért vidékre, az ergastulumba küldtem.

- Aulus nálam volt és megigértem, hogy hirt adok neki Ligiáról.

- Írd meg neki, hogy az «isteni» császár akarata a legfőbb törvény. Egyébiránt kész vagyok a rőtszakállnál Plautius részére a holnapi lakomára meghivót kérni; akkor megláthat téged Ligia oldalán a trikliniumban.

- Ne tedd - viszonzá Vinicius - mégis sajnálom mind a kettőt, különösen Pomponiát.

És leült, hogy megírja azt a levelet, mely az öreg katonát az utolsó reménytől is megfosztotta.

HETEDIK FEJEZET

Acte, Nerónak korábbi kedvese előtt egykor Róma leghatalmasabbjai fejet hajtottak. De ő akkoriban soha se foglalkozott a közügyekkel és mindig csak akkor érvényesíté befolyását a fiatal uralkodóra, ha kegyelmet akart kérni valaki számára. Szeliden és alázatosan működött és nagyon soknak háláját szerezte meg anélkül, hogy csak egyet is ellenségévé tett volna. Még Octavia se volt képes őt gyűlölni, igen, még irigyei is egész veszélytelennek tartották Actét. Tudták, hogy még mindig csöndes, fájó szerelemmel viseltetett Nero iránt, oly szerelemmel, mely nem a reménységből, hanem az akkori időkre való emlékezetből táplálkozott, mivel Nero nemcsak ifjabb és odaadóbb, hanem jobb is volt. Tudták azt is, hogy ő ezeket az emlékeket lelke legmélyén őrizte, ha már nem remélt többé semmit és így békében hagyták őt, igen, sőt teljesen veszélytelen lénynek tartották, aki többé soha se fog Nero közelébe férkőzni. Sőt Poppaea csak csendesen működő cselédet látott benne, aki egészen veszélytelennek látszott neki; így meg se kisérlette, hogy Acte eltávolítását a palotából kieszközölje.

De mivel a császár szerette őt és harag nélkül, csaknem barátságosan hagyta el, iránta még mindig bizonyos kiméletet tanusítottak. Mióta Nero szabadon bocsátotta őt, a palotában saját cubiculumában lakott és néhány embert rendeltek ki személyes szolgálatára. De mivel annak idején Pallas és Narcissus, jóllehet Claudius szabadosai voltak, nemcsak Claudius lakomáin vettek részt, hanem mint hatalmas minisztereknek, díszhelyeket jelöltek ki nekik, néha Actét is meghivták az asztalhoz. Ez részben azért is történt, mivel bájos megjelenése bármely ünnepségnek díszére vált. Egyébiránt a császár már jó rég óta nem volt tekintettel vendégeinek megválogatására. Asztalánál mindig a legkülönbözőbb állású, a legkülönbözőbb foglalkozású emberek találkoztak. Voltak ott senátorok, de kivált olyanok, kik eltürték, hogy belőlük olykor bolondot csináljanak, voltak ott patriciusok, vének és ifjak, kik élvezetre, eszem-iszomra és örömünnepekre vágyakoztak. Láthatók voltak magas méltóságok viselői és papok, igen, az utóbbiak mindig nagyon is készek voltak arra, hogy telt poharak mellett tulajdon isteneiket kigúnyolják. Emellett a legnagyobb csőcselék feszelgett, mely énekesekből, mímelőkből, zenészekből, táncosokból és táncosnőkből, költőkből állt, kiknek verseik szavalása közben azon járt az eszök, hány sestertiust hoz nekik Nero költeményeinek dicsérete; éhes bölcselőkből, kiknek sóvár szemei mintegy megigézve szegződtek a fölhordott ételekre. Ezekhez járultak még híres kocsihajtók, szemfényvesztők, varázslók, mesemondók, tréfálkozók és végre mindenféle képzelhető kalandor, kik részint az emberek balgasága folytán, részint mivel éppen divatban voltak, futólagos tekintélynek örvendtek. Ezek közül sokan hosszú hajat viseltek, hogy kilyukasztott fülöket, a rabszolgaság jelét, eltakarják.

A hiresebb vendégek azonnal helyet foglaltak az: asztalnál, a kisebb ranguak pedig az étkezés alatt mulattatásul szolgáltak és feszülten várakoztak arra a pillanatra, amelyben a cselédség engedelmével az étel- és italmaradékokra rohanhattak. Az ilyenfajta vendégek közé tartoztak Tigellinus, Vatinius, Vitellius és mindezeknek gyakran előbb tisztességes ruhákról kellett gondoskodniok, hogy a császár palotájában megjelenhessenek. De Nero éppen az ilyen társaság iránt nagy előszeretettel viseltetett, hiszen az ilyenek közt egészen a maga szabadjára mulathatott. Az udvarnál uralkodó fényüzés mindent megaranyozott az ő csillogó fényével. Előkelők és közrendűek, hires nemzetségek ivadékai és az utcáról fölszedett koldus népség, nagy művészek és nyomoruságos, elzüllött tehetségek tolongtak a palotába, hogy szemöket a buja, az emberi képzeletet szinte meghaladó pompán legeltessék és megnyerjék annak kegyét, aki egy szóval, egy pillantással rangot és gazdagságot adhatott.

Ilyen lakomán kellett most részt vennie Ligiának is. A félelem, bizonytalanság és megdöbbenés érzete támadt benne, ami a gyors átmenetnél nagyon is természetes, ama kívánság mellett, hogy ellenálljon. Rettegett a császártól, félt az emberektől, a lármás sürgésforgás a palotában kábítólag hatott reá, félt a lakomától, hiszen már hallotta Aulustól, Pomponia Graecinától és azok barátaitól, mily gyalázatosságokat követtek el ilyenkor. Nagy fiatalsága dacára sem volt tapasztalatlan, mert abban a korban még a gyermeki fülekbe is elhatott az általános romlottság hire. Azért jól tudta, hogy a palotában romlás fenyegeti, kivált mivel Pomponia Graecina a bucsúzáskor figyelmeztető szavakat mondott neki.

És a fiatal leány, érintetlen lévén a romlottságtól és telve lévén a nevelő anyjától beleoltott magasztos tanítással, azt a fogadást tette, hogy védekezni fog az őt fenyegető veszélyek ellen, megfogadta anyjának, magának és az isteni Mesternek, akiben nemcsak hitt, hanem akit tanításának szentsége, halálának keserűsége, föltámadásának dicsősége miatt gyermeki szivével szeretett.

Mivel biztos volt arról, hogy tetteiért most már sem Aulust, se Pomponia Graecinát felelőssé nem tehetik, azon gondolkozott, ne álljon-e ellent és ne maradjon-e távol a lakomától. Egyfelől félelem és aggodalom támadt föl hatalmasan lelkében, másfelől az a vágy gerjedt benne, hogy állhatatosnak mutatkozzék a szenvedésben, bátran viseljen el kínt és halált. Igy parancsolta az isteni Mester; ő maga adta erre a példát. Hiszen Pomponia is azt mondta neki, hogy az ő követői közt a legbuzgóbbak vágytak az ilyen megpróbáltatásra s imádság által igyekeztek azt elérni. És Ligiát néha szintén hasonló vágy fogta el, mikor még Aulus házában tartózkodott. Aztán fölizgatott képzelete mindenféle látomást varázsolt eléje és mint vértanút látta magát, fehéren, mint a hó, kezén és lábán sebekkel, természetfölötti szépségben ragyogva, amint fényes angyalok a kék égboltozat felé fölviszik. Ebben a rajongásban volt ugyan valami gyermeki, de egyúttal bizonyos öntetszelgés is, melyet Pomponia nagyon gyakran kárhoztatott benne. De most, mikor a császár akaratának való ellenszegülés folytán kegyetlen büntetések fenyegették őt és mikor látomásainak, melyekben vértanúként szemlélte magát, meg kellett volna valósulniuk, mindeme szép álomképek dacára, minden öntetszelgése mellett, mégis félelemmel vegyes kiváncsiság ébredt benne az iránt, ugyan minő büntetéseket gondolnak ki számára, minő kínokat szabnak ki reá.

Igy a legellentétesebb érzelmek támadtak a fiatal leány gyermeki lelkében, de mikor minderről Acte előtt beszélt, ez oly rémült pillantással nézett reá, mintha valami lázbeteget látna maga előtt; hogy valaki a császár akaratának ellenszegüljön, hogy haragját azonnal fölingerelhesse, képzelhetetlennek látszott előtte. Erre csak egy gyermek mer vállalkozni, mondá Acte, aki nem tudja, mit tesz. Ligiát nem lehet többé kezesnek tekinteni, hanem népétől elhagyott leánynak. A császárnak úgy tetszett, hogy őt Aulus házából elhozassa és a császár fog továbbat is felőle intézkedni. Mostantól fogva az ő akarata alatt áll, amely mindenható az egész földön.

- Higyj szavaimnak - folytatá Acte - én is olvastam tarsosi Pál leveleit, tudom én is, hogy a föld fölött egy Isten van és egy Isten Fia, aki halottaiból föltámadott, de a földön csak a császár uralkodik. Ezt gondold meg, Ligia. Tudom azt is, hogy vallásod tanítása megtiltja neked, hogy azon az ösvényen haladj, amelyen én haladtam és hogy nektek, mint a stoikusoknak, akikről Epictetos beszélt nekem, a halált kell választanotok, ha halál és gyalázat közt kell választanotok. De ki kezeskedik neked, hogy ment maradsz a gyalázattól, ha a halálba mégysz? Ligia, Ligia, ne ingereld a császárt. A döntő pillanatban, mikor csak a halál és gyalázat közötti választás marad számodra, cselekedjél úgy, amint hited parancsolja, de szabad akaratból ne kívánd a romlást és kicsinyes okból ne keserítsd el a földi és azonkívül végtelenül kegyetlen istent.

Acte, a legmélyebb részvéttől elragadtatva, melegen és sürgetőleg beszélt és mivel rövidlátó volt, édes arcocskája Ligia arcához közeledett, hogy lássa, vajjon szavai hatással voltak-e reá.

Ligia pedig gyermeki bizalommal telve, Acte nyaka köré fonta karját és mondá:

- Mily jó vagy te, Acte!

Acte, kit Ligia odaadó bizalma végtelenül meghatott, keblére vonta a fiatal teremtést, de aztán szeliden kibontakozott karjai közül és viszonzá:

- A boldogság és öröm elhagytak, de jóindulattal vagyok az emberek iránt. És ő se volt rossz indulatú - tévé hozzá, a szobában gyorsan föl és alá járkálva, mintegy magával beszélgetve. - Nem, akkoriban azt hitte, hogy ő jó és jó akart lenni. Én ezt legjobban tudom. Ah, minden csak később jött - mikor nem volt többé képes a szerelemre... A többiek tették azzá, ami most - a többiek - és Poppaea!

Könnyek boríták arcát és Ligia egy ideig fürkészőleg nézett reá kék szemével.

- Siratod őt, Acte? - kérdé végre.

- Siratom - viszonzá a görög nő halkan, miközben reménytelen fájdalmában kezét ökölbe szorította.

- Szereted-e még őt, Acte? - folytatá ismét Ligia rövid szünet mulva.

- Szeretem - viszonzá Acte habozás nélkül - mert őt senki se szereti kívülem.

Hosszabb hallgatás következett. Acte, ki csak ritkán veszté el egyensúlyát, a szomorú emlékektől megzavart nyugalmat minden erejének megfeszítésével ismét visszaszerezte és szelid hangon ujra Ligiához fordult.

- Beszéljünk rólad, Ligia - mondá. - Őrültség volna, ha a császárral akarnál dacolni. De nyugodjál meg. Én ismerős vagyok a viszonyokkal és azt hiszem, hogy Nero részéről nem fenyeget veszély. Nem! Nero parancsolta ugyan, hogy a lakomán részt kell venned, de eddigelé még nem óhajtott látni, soha se kérdezősködött felőled, látod tehát, hogy nem törődik veled. Talán csak azért követelte kiszolgáltatásodat, hogy Aulust és Pomponiát keserítse. Az utóbbi, mint tudod, írt nekem és mivel Petronius szintén írt és téged oltalmamba ajánlott, ez bizonynyal kölcsönös megegyezéssel történt. Talán az ő kérésükre is tette. És ha így van, ha Petronius Pomponia kérésére pártodat fogja, akkor semmi veszély se fenyeget. Ki tudja, nem beszéli-e rá Nerót, hogy küldjön vissza Aulushoz! Vajjon Nero túlságosan szereti-e Petroniust, nem tudom bizonyosan, de arról biztos vagyok, hogy ritkán mer ellene cselekedni.

- Ah, Acte - viszonzá erre Ligia - Petronius kevéssel előbb ott volt nálunk, mint sem elvittek és anyám erősen hiszi, hogy ő beszélte rá Nerót erre az eljárásra.

- Az baj volna - jegyzé meg Acte. - De Petronius - tevé hozzá rövid gondolkodás után - Neróval szemben talán csak megemlíté valamelyik vacsora alkalmával, hogy Aulusnál egy ligiai leányt látott és Nero, aki mindig féltékenyen őrzi hatalmát, csak azért kivánta kiszolgáltatásodat, mivel minden kezes a császárt illeti meg. De sem Aulust, se Pomponiát nem szereti... Nem, el nem tudom képzelni, hogy Petronius ily eszközhöz nyult volna, ha téged Aulustól el akart rabolni... Nem tudom, vajjon Petronius jobb-e, mint mindazoknak egyike, akik most a császárt környékezik, de egész bizonyosan másforma. De talán ismersz rajta kívül még más valakit, aki hajlandó volna érdekedben szót emelni. Nem láttál senkit Aulusnál, aki közel áll a császárhoz?

- Vespasiánt és Titust gyakran láttam.

- Azokat nem szereti a császár.

- És Senecát?

- Ha Seneca valamit tanácsol, Nero mindig az ellenkezőt teszi.

- Viniciusszal is megismerkedtem - folytatá Ligia tovább, miközben sötét pír futá el gyöngéd arcát.

- Erről nem tudok semmit.

- Petronius rokona és csak nem rég tért vissza Armeniából.

- Azt hiszed, hogy Nero kedveli őt?

- Viniciust mindenkinek kell szeretnie.

- És szót emelne érdekedben?

- Minden bizonynyal.

Acte megindultan mosolygott és mondá:

- A mai lakomán bizonyosan találkozol vele. Ezen mégis csak részt kell venned, mert először nincs más választásod - ah, csak olyan gyerek nem láthatja ezt be, mint te - és másodszor bizonynyal alkalmad nyilik arra, hogy Petroniust és Viniciust pártfogásra kérd föl. E kettő befolyásának nyilván sikerülni fog, hogy Aulus házába való visszatérésedet kieszközölje. És ha mind a ketten itt volnának, ők is egészen úgy beszélnének hozzád, mint én: vészthozó, őrületes dolog volna, ha te itt ellenállást akarnál megkisérteni. A császár ugyan talán észre se venné távollétedet, de ha megtörténnék és azt gondolná, hogy te dacolni mertél akaratával, nem volna mentség többé számodra. Jer, Ligia. Hallod-e a lármát a palotában? A nap már leáldozóban van és a vendégek csakhamar megérkeznek.

- Igazad van, Acte - viszonzá - követem tanácsodat.

Mi minden működött közre ennél az elhatározásnál, a vágy, hogy Petroniusszal és Viniciusszal találkozzék, a női kiváncsiság, hogy megtudja, miképp folyik le ily ünnepség, az érdeklődés, hogy a császárt, a híres Poppaeát, a többi szépeket és mindazt a hallatlan pompát láthassa, amelyről Rómában csodadolgokat beszéltek - erről Ligia nem adott számot önmagának. Megelégedett azzal, hogy egyetértett Actéval. Mennie kellett, mert a titkos kisértésen kívül ezt javasolta a szükségesség is.

Acte azután Ligiát saját unctoriumába vezette, hogy megkenje és kifesse őt. Habár a császár házában nem volt híjja a rabszolgáknak és Acténak elég nagy számban álltak rendelkezésére személyes kiszolgálása végett, mégis ő maga öltöztette föl a fiatal leányt, akinek szépsége és ártatlansága megvette szivét. Eközben világosan kiderült, mily nagy mértékben élt a fiatal görög nőben, búskomorsága dacára és habár tarsosi Pálnak leveleit ismerte, a korábbi hellenisztikus szellem, melynek a szépség volt a legfőbb a világon. Nem fojthatta el az ámulat fölkiáltását e telt és egyúttal karcsú alak láttára, mely gyöngédségében gyöngyből és rózsából látszott alkotva.

- Ligia! - kiáltá végre - hiszen te százszor szebb vagy, mint Poppaea. És milyen szép hajad van. Nem hintek rá aranyport, mert már természettől fogva úgy fénylik, mint az arany. Talán csak nagyon kevéssé, csak nagyon könnyedén iparkodom a csillogást elősegíteni, mintha napsugár frissítette volna föl. Milyen csodálatos országnak kell lennie Ligiának, ha ott ilyen lányok születnek.

- Nem emlékszem már hazámra - viszonzá Ligia - de Ursus beszélte nekem, hogy nálunk csak erdők, erdők, erdők vannak.

- De virágok nyilnak azokban az erdőkben - jegyzé meg Acte, miközben kezét egy verbenaolajos csészébe mártotta és azzal Ligia haját behintette.

Miután ezt a munkát elvégezte rajta, a fiatal leányt megkente illatos arábiai olajjal s aztán ujjatlan, lágy, aranyszínű tunikába öltöztette, melyre hófehér peplosnak kellett jönnie. De mivel előbb Ligia haját kellett rendbe hozni, időközben synthesist, egy bő ruhát vetett reá, karosszékbe ültette s egyidőre a női rabszolgák kezére bízta, hogy a hajdíszt némi távolságból ellenőrizze. Két másik női rabszolga egyidejűleg fehér, bíborvörös himzésű cipőt húzott Ligia lábára, melyet alabastrom bokájánál aranyos szalagokkal, keresztben erősítettek meg. Mikor végre a hajdísz be volt végezve, peplonját művészies, lágy ráncokba rakták s Acte gyöngyzsinórt tett nyakára, megparancsolta a női rabszolgáknak, hogy most őt is öltöztessék föl s eközben szemét le nem véve róla, elragadtatással nézte a fiatal ligiai nőt.

Acte gyorsan föl volt ékesítve és mikor az első gyaloghintók a főkapunál megjelentek, egy félreeső kryptoportikusba mentek, ahonnét a főkaput, a belső karzatokat és a numidiai márványoszlopokkal körülvett udvart láthatták.

Lassankint mindig több ember lépdelt át a kapuboltozaton, mely fölött Lysias fölséges quadrigája Apollóval és Dianával a levegőbe ugorni látszott. Ligia szinte elkábult ettől a látványtól, amelyről Aulus szerény háza fogalmat se nyujthatott neki. Kevéssel naplemente előtt volt és az utolsó sugarak a sárga numidiai márványoszlopokra estek, melyek e fénytől csakhamar majd aranyként ragyogtak, majd rózsaszinben csillogtak. A danaidák és más istenek és hősök fehér szobraival ékes oszlopcsarnokokon át az emberek raja özönlött - férfiak és nők, akik művésziesen rendezett, lágy ráncokban a földig érő tógákban, peplosokban és stólákban, melyeken még az utolsó napsugarak reszkettek, sétáló szobrokhoz hasonlítottak. Egy óriási Herkules, akinek feje még fényesen volt megvilágítva, de melle már az oszlopoktól vetett árnyékba merült, nézett le a magasságból e sürgés-forgásra. Acte megmutatta Ligiának a senátorokat széles prémű tógában, szines tunikával és cipőiken félholddal, a lovagokat, hires művészeket, római nőket, részint római, részint görög divat szerint öltözve, részint fantasztikus keleti díszben, hajukat toronyszerűleg vagy gúlaalakulag feltüzve vagy az istennők szobrainak mintájára a fej hátsó részén, mélyen megerősítve és virágokkal ékesítve. Acte e férfiak és nők közül számosat névszerint tudott megnevezni és e nevek kimondásánál nagyon gyakran oly borzasztó eseményeket beszélt el, hogy Ligiát félelem, ámulat és megdöbbenés fogta el. Csodálatos világ volt ez neki, amelynek szépségén szeme ugyan nem gyönyörködhetett eléggé, melynek ellenmondását azonban gyermeki elméje nem tudta megoldani. Milyen mély béke ereszkedett az esti pirban ragyogó égről e mozdulatlan oszlopsorokra, melyek mindig mélyebb árnyékba merültek és ezekre a szobrokhoz hasonlító emberekre; úgy tetszett, mintha ezek a magas márványcsarnokok csak szelid, gondtalan, boldog félisteneket rejtegetnének, holott Acte halk hangja egyik borzasztó titkot tárta föl a másik után, mely a palotához és ezekhez az emberekhez füződött. Tőlük nem messze volt a kryptoportikus, amelynek oszlopain és padozatán még láthatók voltak azok a vérnyomok, melyekkel Caligula a fehér márványpadlót beszennyezte, mikor Cassius Gaereas tőrétől elesett; itt gyilkolták meg Caligula feleségét, ott, a kövön locscsantották szét gyermekét; ama szárny alatt volt a földalatti börtön, melyben az ifjabb Drusus éhségében kezét rágta meg, ott mérgezték meg az öregebb Drusust, ama helyen pusztult el halálos félelmében Gemellus, itt esett össze görcsökben Claudius, ott Germanicus, mindeme falak hallották már a haldoklók jajgatását és hörgését és mindezeknek az embereknek, kik tógákban, szines tunikákban, virágokkal és ékszerekkel diszítve a lakomához siettek, már a legközelebbi nap meghozhatta a halálos itéletet. Nem egy mosolygás alá igyekezett rejteni félelmét, a nyugtalanságot, bizonytalanságot amiatt, hogy miképp fog alakulni a következő nap; vad, forró láz, sóvár irigység emészté talán éppen most e látszólag oly gondtalan, koszorukkal ékesített félistenek szivét. Ligia azonban attól, amit hallott, oly izgalomba jött, hogy alig volt képes Acte szavait fölfogni; míg tehát e világ pompája ellenállhatatlanul magához vonzá tekintetét, szive aggodalmasan vonaglott s végtelen, kimondhatatlan vágy fogta el a szeretett Pomponia Graecina után és Aulus békés háza után, ahol a szeretet és nem a bűn uralkodott.

A Vicus Apollinisból eközben ismét új vendégek özönlöttek be. A kapu mögött a kliensek lármája és kiabálása hallatszott, akik patrónusaikat kisérték, az udvart és az oszlopcsarnokokat rengeteg sok császári férfi és női rabszolga árasztotta el, továbbá kis fiúk és praetoriánus zsoldosok, akiknek föladata a palota őrzése volt. Itt-ott a fehér és sötét arcok közt egy numidiainak fekete arca bukkant föl, aki lengő tollas sisakkal és fülében nagy aranykarikával járkált. Néhány rabszolga lantot és citerát vitt, mások ezüst, arany és réz kézilámpákat vagy a késő ősz dacára mesterségesen tenyésztett virágokat. Egyre hangosabban vegyült a beszélők lármája a szökőkút csobogása közé, amelynek sugara, a leáldozó nap fényétől rózsaszínben csillogva, a magasból a márványra zuhant és azon mintegy panaszos hangok közt széthullott.

Acte már jó régen abbahagyta a beszédet, de Ligia most folyton körülnézett, mintha a tömegben valakit keresne. És ime, hirtelen sötét pír borítá arcát. Az egyik oszlopcsarnokból Vinicius és Petronius lépett elő és bő tógáikban és nyugodt szépségükben dicső istenekhez hasonlóan lépkedtek a nagy triklinium felé. Ez ismerős, baráti arcok láttára mindezen idegen emberek között, kivált pedig Vinicius láttára úgy tetszett Ligiának, mintha súlyos teher esnék le szivéről. Egyszerre kevésbbé érzé magát egyedül, igen, még a Pomponia és Aulus háza utáni mérhetetlen vágy is mindinkább enyhült, mely még néhány perccel előbb egész valóját megrendítette. A vágy, hogy Viniciust lássa és vele beszéljen, minden más hangot elfojtott benne. Hiába idézte vissza emlékezetébe mindazt a rosszat, amit a császár palotája felől hallott, hasztalan gondolt Acte szavaira és Pomponia intelmeire, teljes erővel zúdult rá az a bizonyosság, hogy a lakomán nemcsak kell, hanem akar is résztvenni. Arra a gondolatra, hogy ismét hallhatja azt a lágy, kellemes hangot, mely forró szerelemről, istenihez hasonló boldogságról beszélt neki, mely ének gyanánt hangzott fülében, valódi kéj fogta el.

De ez a kéjes érzet már a legközelebbi pillanatban szertelen ijedtséget okozott neki. Szabad-e a tiszta tanításhoz, amelyben nevelkedett, szabad-e Pomponiához, szabad-e önmagához hűtlenné válnia? Nem, nemcsak a kényszernek kellett engednie, hanem vágyakozott is elmenni. Méltatlannak, bűnösnek, romlottnak érezte magát és olyan kétségbeesés fogta el, hogy közel volt a siráshoz. Ha egyedül lett volna, okvetetlenül térdre hull, mellét veri és kiáltja: «Én vétkem, én vétkem!» Ekkor Acte megragadta kezét és a belső szobákon át a nagy trikliniumba vezette, ahol a lakomának kellett lennie. Ligia szeme előtt minden elsötétült, ütőere lüktetett, szive úgy dobogott, hogy majd megrepedt és nehezen lélegzet után kapkodott. Mintegy álomban látta az asztalokon és falakon az égő lámpák ezreit, mintegy álomban hallotta a kiáltásokat, melyekkel a császárt üdvözölték, mintegy ködfátyolon keresztül pillantá meg magát a császárt. A lármától megzavarodva, a pompától és fénytől elvakítva, az illatszerektől elkábulva, majdnem elveszté eszméletét és alig tudta többé Actét megkülönböztetni, aki, miután a fiatal leányt az asztalnál helyéhez vezette, melléje ült.

De egy idő mulva másik oldalán egy halk, jól ismert hang ezt mondá:

- Légy üdvözölve, te legkedvesebb a föld összes szűzei közt, te legszebb az égboltozat összes csillagai közt! Légy üdvözölve, isteni Callina.

Ligia, aki ismét kissé több erőt vett magán, meglepődve fölpillantott: mellette Vinicius feküdt.

Tóga nélkül volt, mert a szokás és kényelem azt kivánta, hogy a tógát a lakománál letegyék. Igy csak skárlátvörös, ezüstpálmákkal himzett, ujjatlan tunikát viselt. Csupasz, minden szőrtől gondosan megtisztított karjai, melyeket könyöke fölött keleti szokás szerint két széles, arany karperec diszített, simák voltak ugyan, de nagyon izmosak, egy katona igazi karjai, kardra és pajzsra teremtve. Fejét rózsakoszorú ékesíté. Orra fölött összenőtt szemöldökeivel, csodálatos szemével és sötét arcszínével az ifjúság és erő megtestesülésének kellett tartani és Ligiára, ki első zavarát most leküzdötte, olyan hatalmat gyakorolt szépsége, hogy alig tudta ezt a választ elrebegni:

- Légy üdvözölve, Marcus!

Ő pedig így szólt:

- Boldognak kell mondanom szememet, mely téged láthat; boldognak fülemet, mely hangodat hallhatja; hangodat, mely kedvesebb a flótánál és a gitárpengésnél. Ha el kellene határoznom, ki pihenjen mellettem a lakománál, te-e, ó Ligia, vagy Venus, téged választanálak, ó isteni!

E szavaknál szemét folyton az ifjú leányon legelteté és oly boldogságtól ragyogóan nézett reá, mintha nem tudna betelni látásával.

- Tudtam, hogy a császár házában talállak - folytatá ismét rövid hallgatás után - és mégis alig tudtam fölfogni ezt a boldogságot, annyira megrendíté látásod egész valómat.

Ligia eközben újfent teljesen eszméletre tért. A császári palotában és ebben a népsokaságban Viniciusban látta az egyetlen, hozzá közelálló lényt és így kikérdezte őt minden felől, ami előtte fölfoghatatlannak látszott és ami borzalommal és rettegéssel töltötte el. Honnét tudta ő, hogy itt, Nero palotájában találja őt és miért hozták őt ide? Miért választotta őt el a császár Pomponiától? Azok házába vágyakozott visszatérni, mert itt aggódott és félt. Csak az a remény tartja benne az életet, hogy Petronius és ő közbenjárnak érette Nerónál, mert különben aggodalmában és bánatában el kellene pusztulnia.

Vinicius elmondá neki, miképp először Aulustól tudta meg, hogy őt a császári palotába hozták. Ennek oka teljesen ismeretlen előtte. Nero egy embernek sem ad számot elhatározásai és parancsai felől. De csak legyen nyugodt, hiszen ő, Vinicius, közelében van és közelében marad. Inkább elvesztené szeme világát, mintsem ne lássa őt többé, inkább elvesztené életét, mintsem elhagyja őt. Ő lelkének fényessége és úgy fogja őt őrizni, mint a tulajdon lelkét. Házában, mint az ő istenségének oltárt akar neki emelni, áldozva aloét és myrrhát, tavaszi kökörcsint és almavirágot fog reá hinteni és mivel Nero házában nyugtalankodik, esküt tesz reá; hogy nem kell többé sokáig itt maradnia.

Jóllehet szavai tulajdonképp csak kifogások voltak, mégis melegen és meggyőzőleg hangzottak, mivel igazi, benső érzelemből fakadtak. Mély szánalom tölté el Viniciust, a leány szavai lelkéig hatottak és mikor köszönetet mondott neki, mikor biztosítá őt, hogy Pomponia örökké jóakarója marad jóságáért, ő maga pedig egész életén át lekötelezettnek érzi magát iránta, erőt vett rajta a megindulás és képtelennek tartá magát arra, hogy kérelme ellen cselekedjék. Szive egyre lágyabbra lőn hangolva iránta. Mikor tehát az ünnepi lakoma mindig zajosabb lett, közelebb igyekezett hozzá és barátságos, édes, a szív legmélyéből fakadó szavakat suttogott neki, melyek zeneként hangzottak fülében és elámították szívét.

És ő elámíttatá magát. Ez idegen emberek közepette mindig több hitelt adott szavainak, egyre szeretetreméltóbbnak tetszett neki, hódolata mindig bizalomkeltőbbnek látszott előtte. Vinicius megnyugtatni iparkodott őt, megigérte neki, hogy kiszabadítja a palotából, el nem hagyja őt, életét adja érette. Ugyan már Aulus házában is beszélt a szerelemről, melyet adni, a boldogságról, melyet nyujtani képes, de most tartózkodás nélkül megmondta neki, hogy őt szereti, hogy ő a legkedvesebb és legdrágább neki a világon. Ligia először hallott ily szavakat egy férfi szájából és míg figyelt, úgy tünt föl neki, mintha álomból ébredne, mintha oly boldogság lenne osztályrésze, mely mérhetetlen gyönyört, de egyúttal mérhetetlen fájdalmat rejt magában. Arca égett, szive hevesen dobogott, félig nyilt szája bámulatot és csodálkozást fejezett ki. Ijedtség fogta el amiatt, hogy ilyen dolgokat hallgatott és még sem ejtett volna el belőle egy szót sem a világon semmiért. Majd lesüté szemét, majd ragyogó pillantással, de egyúttal félénken és kérdőleg nézett Viniciusra, mintha azt akarná mondani: «Beszélj tovább!»

De az ő közelléte is egyre jobban hatott Viniciusra. Halálsáppadtság borítá arcát, szive láthatólag dobogott a skárlátvörös tunika alatt, lélegzete elakadt, a szavak csak nehezen hagyták el ajkait. Első ízben érezte magát ily közel a kedveshez. Gondolatai összezavarodni készültek. Végre megragadta a leány karját csuklója fölött, amint azt egyszer már Aulus házában tette és reszkető ajakkal suttogá:

- Szeretlek Callina... istennőm!

- Eressz el, Marcus - kérte Ligia.