Table of Contents

- Köszönetnyilvánítás

- Előtörténetek

- Corussan

- Sir Ambell

- Constaire Vinceller

- Meezo Berg

- Andrew Grand

- 1. Út a semmibe

- Zamen

- A menekülés

- Gyere hát!

- Carmelita

- A Fekete Kagyló

- Útiterv

- 2. Vihar az arany tengeren

- Tábortűz

- Emlékek

- Azmír

- A piac

- Zűrzavar

- Gregorianus Vésete

- 3. Minden kéz Jobbkéz

- A Nyeregnél

- A monostor

- Brake titka

- Lovagi gyakorlat

- A szerzetesek

- Mentés

- Tovább

- 4. Ha elmerül, menni kell

- Vándorlás

- A nádasban

- A falu

- Sonia

- A szertartás

- Ki a mocsárból

- 5. Van még rosszabb is...

- Andrew története

- A medve

- Az erdőlakók

- Találkozás

- Meglepetés

- A Berg klán

- 6. Akkor van béke, ha egyensúly van

- A szövetség

- Miért vagyunk?

- A romur

- Ragadozó madár

- Új testvérek

- 7. Vedd, viseld és védd!

- Hazafelé

- Barátság

- Otthon

- Fehér köpeny

- Szereplők, helységnevek

- AJÁNLÓ

- A SZERZŐ BEMUTATÁSA

A TRIANNITA KRÓNIKÁK

AZ ELSŐ SZÖVETSÉG

AZ ELSŐ KÓDEX

J. A. A. Donath

Copyright © Jenei András 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-023-5

A borító Szopos Katalin munkája

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A szerző hivatalos weboldala: www.jeneiandras.hu

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

- Anchor.fm

- Spotify

- Google Podcast

- Apple iTunes

-RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Előtörténetek

Corussan

Sir Ambell

Constaire Vinceller

Meezo Berg

Andrew Grand

1. Út a semmibe

Zamen

A menekülés

Gyere hát!

Carmelita

A Fekete Kagyló

Útiterv

2. Vihar az arany tengeren

Tábortűz

Emlékek

Azmír

A piac

Zűrzavar

Gregorianus Vésete

3. Minden kéz Jobbkéz

A Nyeregnél

A monostor

Brake titka

Lovagi gyakorlat

A szerzetesek

Mentés

Tovább

4. Ha elmerül, menni kell

Vándorlás

A nádasban

A falu

Sonia

A szertartás

Ki a mocsárból

5. Van még rosszabb is...

Andrew története

A medve

Az erdőlakók

Találkozás

Meglepetés

A Berg klán

6. Akkor van béke, ha egyensúly van

A szövetség

Miért vagyunk?

A romur

Ragadozó madár

Új testvérek

7. Vedd, viseld és védd!

Hazafelé

Barátság

Otthon

Fehér köpeny

Szereplők, helységnevek

AJÁNLÓ

A SZERZŐ BEMUTATÁSA

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm Gyarmati Enikőnek és Czagány Izabellának a legelső segítségeket, melyek elindíthatták az úton a lovagjaim; egy olvasónak, aki néhány társával betűkre szaggatta a legelső és nyomtatott kiadást ( azt ugye még a "A kettős küldetés címmel") azért, hogy aztán megszülethessen ez, az új.

Köszönöm továbbá fáradhatatlan munkáját szerkesztőmnek Kiss Fanni Flórának, aki a közös munkával visszavitt az alapokhoz és megmutatta azt, hogy nem elég leírni valamit, azt jó, ha az olvasó is érti.

Nem feledkezhetem meg a világ legkeményebb bétájának a szintén többhetes munkájáról sem: Szemán Zoltán olyan komolyan segített, hogy egy féléves előkészítés után sem dőlhettem hátra, mert újból szavanként rágtuk át magunkat a könyvön, akárcsak Boza Anitával, aki meg kivadászta még a végére ami nagy volt és csak ezért akadt fenn a szitán.

S nem utolsósorban meg kell említenem azon kevés olvasóm, akik apránként jelezték a hibákat és ezért is döntöttem a könyv átírásán és újraszerkesztésén.

Köszönöm neked drága feleségem Egneszem, hogy végig kitartottál, hittél bennem, a szereplőkben és arcod, kezed, személyiséged is adtad mindahhoz, amit a trianniták hoztak ebbe a világba!

Valamint a Helma Kiadó csapatának, akik pedig itt és most elindíthatták a Triannitákat ismét, de itt már az e-book-ok birodalmában...

Előtörténetek

Corussan

A hatalmas és tompa puffanás arra késztette a szekérhez tartó férfit, hogy vállán a súlyos zsákkal megforduljon. Fehér vászon inge szürke volt már, a rajta feszülő fekete, derék alá lógó mellény meg kivilágosodott a liszttől. Bal kezével, amivel a liszteszsákot tartotta széles vállain, igazított egyet a terhén, a jobbal pedig megtörölte erősen ráncos homlokát.

– Sosem tanulja meg – jelentette ki félhangon, és újra elindult.

A malomhoz tartozó épületből ködszerű felleg csapott ki.

– A fenébe! – hallatszott az ajtóból, majd kis idő eltelte után megjelent egy ifjonc. Mellkasa előtt átölelve hozott egy összekötetlen zsákot, szájában ott lógott a leszakadt madzag.

– Már megint fordítva kötötted el a száját, ugye? – érkezett vissza a molnár, majd egy mozdulattal kiszedte a fonalat a fogak közül. Ahelyett, hogy letetette volna a zsákot, nagy rutinnal megcsomózta.

Storm Bringe ugyan már jó pár éve segített apjának a nehéz munkában, de voltak dolgok, amiket csak akkor tanult meg, ha plusz feladattal jártak.

A sok súlyt cipelve rendesen megerősödött. A kissé nyúlánk fiú megvállasodott, karjain már a legkisebb mozdulatra is duzzadtak az izmok. Hosszú és sötét haja hullámokban lógott nyakára. Arca, amit mosolygó szemei, vékony orra és kis szája tett férfiasan széppé, már enyhe barna színt mutatott a sok napon való munkától. Szülei egyetlen gyermeke volt, így tudta, addig kell segítenie otthon, amíg apja annyi pénzt nem keres a malommal, hogy embereket tudjon felfogadni.

A molnár pedig, a szakma tanítása mellett a világ dolgaira is oktatta fiát. Időnként csatákról mesélt. Ilyenkor – ki tudja, honnan szerezte tudományát – kardforgatást is belecsempészett a ritka, szabad délutánokba. Volt, hogy a hitről társalogtak, s – ha úgy adódott – Storm felülhetett egyetlen lovuk, Béke hátára is. Mivel a patás inkább teherhordáshoz szokott a sok év alatt, nemcsak a fiú élvezte a viszonylag szabad ügetéseket és rövid vágtákat. Így aztán a monoton munka mellett mindig akadt idő az elme és a világi dolgok ismeretének csiszolására.

Miután a fiú feltette a most már kész csomagot a félig teli szekérre, leporolta ingét és bokáig érő nadrágját, majd megtörölve homlokát nekiindult a következő körnek.

Az épület oldalán nyikorgó, hatalmas, fából szerkesztett fakerék járta megszokott útját. Az idő néhol kikezdte már a fát, de a nagy szakértelemmel elkészített szerkezet minden része összhangban volt, így a magokból többfajta összetételű és finomságú őrlemény készülhetett. Ugyan az idősebb Bringe csak lisztes molnár volt, gyakran maga javította a malom összes részét. Az egyetlen, amit mással végeztetett, az a kövek elkészítése volt. Több fajtájú és formájú kerek kő akadt a palettáján, ezért a környékbeliek szívesen vitték hozzá terményeiket. Ilyenkor, mikor valaki megvárta az őrlést előfordult, hogy fél életét elmesélte neki. Minden meghallgatásra talált: hit, család, betegség, az uralkodó… A molnár igen feneketlen kútnak bizonyult. Sokat tudott, de nem beszélt. Ha véleményt kellett mondania, valamilyen bölcsességet mormogott a bajsza alatt, és nagyokat bólogatott.

Amint a fiú újra megjelent az ajtóban, és fél szemével észrevette az úton elsétáló asszonynépet, hirtelen kiegyenesedett és széles mosoly terült szét arcán.

A fiatal, barna, hosszú hajú lány szintén felvillanyozódott, amint meglátta Stormot, majd zavarában lehunyta nagy mandula szemeit, és visszafordult a mellette valamit nagyon ecsetelő asszonyhoz.

Derekukhoz fonott kosarat szorítottak, amiben kész kenyeret vittek az erdőben dolgozó férfiaknak. Világos, apró virágmintákkal meghímzett szoknyájuk lelógott a térdük alá. Ruházatukat a fekete kötény tette teljessé. Fent bő ujjú blúz és szintén sötét mellényke takart mindent a mosolygós lányon, amit a fiú szívesen látott volna.

– Már biztos éheznek édesapádék, reggel óta a fél erdőt kivágták – szólt oda a molnárlegény, majd kellő könnyedséggel feldobta a lisztes zsákot a kocsira.

– Igen, de ha így haladnak, estére bevégzik és holnap le is tudják úsztatni a folyón – felelte még mindig nevetve amaz, de nem állt meg.

– Na, és fiam, te hány zsákot hordtál ma ki? – kérdezett vissza az idősebb asszony, majd áttéve kosarát a másik oldalára megállt. – Sharon, ne szaladj annyira!

A két fiatal, mivel szinte szomszédok voltak, gyerekkoruk óta ismerték egymást, akárcsak a szüleik. Kicsikként gyakran szaladgáltak az erdőben, ami Sharonnak apja munkájából adódóan második otthonát jelentette. S ha az erdő keresztüljátszhatónak bizonyult, nem messze ott zöldellett még a dimbes-dombos rét a sok színes virággal, vagy a mező szélén a jéghideg patak.

Teltek az évek – a pillangóvadászatok, a gyerekes csapdák készítése, vagy az ebihalak kézzel való megfogása emlék lett, és érkeztek az apró, illatozó mezei virágcsokrok, majd az első kézfogás. Aztán az azóta titokban tartott találkák sora.

– Nem számoltam, de ha délre jár az idő, és ez már vagy a hetedik szekér, úgy ötven…

– Negyvenkettő – fordult oda az apja –, üdvözlöm férjuradat!

– Átadom – felelt az asszony, majd felemelve a kenyereskosarat, továbbindultak.

A fiatal Bringe percekig nézte a távolodó nőket. A nem várt találkozástól új erőre kapva úgy érezte, ma már akár száz szekeret is meg fog tudni pakolni.

– Fiam, ha még tovább lesed azt a csinos lányt, egyedül kell elvinnem az öreg Simon kenyérhez valóját.

Összemosolyogtak, aztán apja zsákkal kifele, ő meg zsák nélkül indult tovább befele.

Minden irányból a csatakürt fültépő üvöltése hallatszott, a hang betöltötte a kis falut és a körülötte elterülő erdőt.

A semmiből villámként előtűnő lovasok hatalmas port kavarva rontottak be a házak közé. Hangos csatakiáltások hangja, sikoltozások zaja hallatszott mindenfelől. A mindenféle irányból érkező nyílvesszők egy pillanat alatt pánikot keltettek a falusiak között, akik eszüket vesztve kerestek menedéket.

A malomból kilépő Storm rögtön tudta, hogy barbárok támadtak rájuk. Apja a lakóházuk felé rohant, majd mielőtt beugrott volna az ajtón, visszakiáltott:

– Fogd a kardot a henger alól!

A falu házainak teteje, egy kivételével, mind nádból készült, a rájuk dobált égő fáklyák és a tüzes nyílvesszők rövid idő alatt lángba borították mindet.

A harcosok nem válogattak. Akadt, amelyik az éppen a tűzből menekülő asszonyokat mészárolta le, de azt sem kímélte meg, aki gyerekét próbálta megóvni. Sírás, jajveszékelés, halálszag lepte el a környéket.

A fiú izgatottan matatott a malomkő alatti henger aljánál. Amikor nehezen meglelte a koszos rongyokba csavart pengét, letépte a vásznat és kilépett a helyiségből.

Az udvaron három lovas fogadta. Egyikőjük valamiféle sisakban, másikuk egy elejtett állat prémjében feszített lova hátán. A harmadik pedig egyszerű, barna bőrruhában épp akkor ugrott le ménjéről.

Aztán megállt az idő.

A kard hatalmas pengéje keresztülszakította apja egyszerű ruháját a mellkasán, a hátul kitörő penge mellett minden irányba fröcskölt a kitóduló vér. Majd a másik harcos – hogy biztos legyen a győzelem – egyetlen suhintással lecsapta az idős molnár fejét.

– Neeeeeee! – ordította Storm, majd meglendítve kardját utat tört magának apja felé a barbárok között. Széles és hatalmas erejű csapása kivédhetetlennek bizonyult, ellenfele megemelni sem tudta saját fegyverét. Storm pengéje oldalról érkezett, levágva a jobb kart, egészen a szegycsontig hatolva a mellkasban. Az eddig bújtatott fegyver teljes szélességében véres lett.

Ekkorra már mind a malom, mind a ház lángolt. Mire átlépte a legyőzött embert, a lakókonyhából kitóduló füst édesanyját is kikényszerítette. A rémült asszonynak esélye sem maradt, hogy észrevegye halott férjét, a hozzá közelebb lévő harcos ugyanúgy végzett vele, mint urával. Szülei darabokra szakított teste ott hevert az égő ház bejáratánál.

A fiú kiáltásra szánt ereje karjaiba költözött. Egy pillanatig ott állt halott szülei és a két lovas között, majd egyik kezével megragadta közelebbi ellenfelét, és úgy rántotta maga mellé a földre, hogy kardjával keresztülszúrta annak mellkasát.

– Széttéplek! – kiáltott a lovas, és a kard markolatával a fejére sújtott. A hatalmas erejű ütés a földre lökte a fiút.

Amaz oldalra gurult, hogy időt nyerjen, majd ahogy a mén jobb felén felugrott, a lovast a nem várt irányból ugyanúgy lerántotta maga mellé, mint korábban társát.

Storm már nem látott. Szemét elködösítették a könnyek és a bosszú; a négylábú ijedtében elvágtatott és úgy hagyta ott a vad barbárt, mintha sosem lett volna a gazdája.

A molnárlegény félrerúgta a porban fetrengő pengéjét és addig kaszabolta a másikat, amíg abból nem maradt más, mint egy véres húscafat. Aztán csak percekig kapkodott levegő után. Karjaiból elfogyott az erő, elfogyott a lendület, s úgy remegett áldozata felett, ahogy a halálát érző, szűkölő kutya teszi.

Storm szétnézett és amikor látta, hogy csupa szétvagdalt tetem veszi körül, messzebbre tekintett. Már a szomszéd háza helyett is csak füstöt és vörös lángokat látott. Udvarán épp akkor szúrták le a sikoltozó kisgyereket, aki földön heverő édesanyját rángatta.

– Átkozott kutyák! – ugrott át a két épületet és udvart elválasztó, fonott fűzkerítésen.

Éles fájdalom hasított először a bal lábába, majd a válla mellé, egészen közel a nyakához. Kardja kiesett a kezéből, ő pedig térdre rogyott.

„Most meg fogok halni” – gondolta, és utolsó reményként felnézett, hogy megpillanthassa azt, aki majd a fejét veszi.

– Than elveszi lelkedet, hogy szolgáld majd a túlvilágon! – szólt neki a férfi, aki kezében egy íjjal lépett oda hozzá. – Ezzel én végzek, menjetek és öljetek meg mindenkit!

A harcos, aki magát Thannak nevezte, majdnem teljesen kopaszra volt borotválva, csupán néhány tincsét hordott lófarokban a feje tetején. Sűrű körszakálla keretbe fogta széles száját, amely gúnyos grimasszal jelezte minden áldozatának: legyőzöttsége csak a kezdet, amit majd a kegyetlen kivégzés követ. Zöldre festett, láncokból álló inge helyenként még lemezborítást is kapott; nyakában egy bőrzsinegen széttárt szárnyú madarat ábrázoló amulett fityegett. Bal kezén fekete kesztyűt és alkarvédőt viselt, a jobb, amiben az íjat tartotta, szabadon volt. Eddig használt fegyverét hátára illesztette, majd derekát körbefogó, széles övéből kihúzta ezüstszínű pengéjét és a földön lihegő ember fölé hajolt.

– Than, gyere, itt vannak a fekete köpenyes lovagok, akik a furcsa keresztet viselik! – figyelmeztette társa, és már vágtatott is tovább prüszkölő lován.

– Ezt még megölöm! – vicsorgott, majd felemelte kardját.

A közelből érkező nyílvessző könnyedén fúródott bele a barbár tenyerébe, amitől kardja kiesett markából. Felordított és odanyúlt. Aztán egy mozdulattal eltörte a fájdalmat okozó tárgyat, majd amint kirántotta a végeit, felugrott várakozó lovára. Bőven vérző sebét odadörgölte a patás nyakához, aminek amúgy is fénylő, fekete színe így még élénkebben csillogott.

– Ha nem halnál meg, akkor még találkozunk! – kiáltott vissza. Oldalba rúgta csataménjét, és port kavarva Storm arcába, elviharzott.

A fiú érezte, ahogy testéből elszáll a maradék erő és elfeküdt a földön.

Kicsi, sötét és áporodott levegőjű szobában ébredt fel. Ugyan érzett valami furcsa szagot is, de nem tudta, hogy mitől illatozik a kissé hidegnek és csípősnek mondható, orrfacsaró levegő.

Az egyetlen ablakon keresztül nem sok fény jutott a fekete kövekből megépített termecskébe. A hézagokat sárral tapasztották be, ez melegen tartotta, amikor fagyni kezdett, és be kellett gyújtani a sarokban megbújó kandallóba.

Nem sok minden volt a szobában: egy asztalka két székkel, egy-egy fáklya, illetve gyertyatartó, meg az ágy, amiben Storm feküdt. A padló hatalmas, durva felületű, de sík kőburkolattal volt fedve, az ágy előtt egy vadabb szövésű, szélein csomózott rojtokkal díszített szőnyeg hevert. Mintája piros és kék csíkokból állt – ha messziről nézte az ember, talán hegyet, vagy esetleg fenyőfát ábrázolhatott. A bejárati ajtó felett fekete pajzs díszelgett. Rajta fehér színű, „Y” alakú, duplaszáras kereszt virított.

Storm egyből tudta, hogy megmenekült, hiszen a kereszt a trianniták szimbóluma. A vár pedig biztosan a lovagok vagy a rend tulajdona.

Apja sokat mesélt a szerzetesekről, az őket védő lovagokról, de eddig még sosem találkozott velük. Alapítójuk története benne volt a Szent Szavakban – ezt is csak hallomásból tudta. A szerzetest Triannitának hívták, aki maga tartott fenn egy ispotályt, amit vademberek felgyújtottak. A szerzetes egyetlen ruhájával oltotta el a tüzet, így menekítve meg a benne lévő embereket. A legenda úgy szólt, hogy meztelen testét megcsonkították, de aztán a harcosok sosem tértek haza, mert egy furcsa járvány mindannyiukat megölte. Végül a szerzetesek megalapították a Triannita Rendet. Később, a sorozatos támadások miatt néhány – majd aztán egyre több – nemes harcos társult hozzájuk, hogy őket és a rászorulókat megvédjék. Voltak közöttük magányos lovagok, de ha valahol nagy számban kellett segíteni, sereget toboroztak önkéntesekből, és felvették a harcot a betolakodókkal vagy az igazságtalansággal szemben. Az egyetlen, amiben sosem vettek részt, az uralkodó háborúi – hacsak ezek nem a királyság megvédését szolgálták.

A fiatal Bringe lelökte magáról a puha takarót, de a vállába hasító fájdalomtól elfintorodott. Lába kevésbé lüktetett, de az is be volt kötözve. Felült az ágyon.

Kinyílt az ajtó. Durva anyagú, fekete csuhát viselő, középkorú férfi lépett be rajta. Derekán elkopott korda helyettesítette az övet, a kötél két vége apró csomókban végződött. Rövid és már jócskán őszbe forduló haja volt. Sötét, de melegséget és bizalmat sugárzó tekintete erőt és higgadtságot mutatott. Egyik kezében fatányéron mindenféle ételt – hántolt és főtt árpát, kevés krumplit, meg egy jókora sülthúst –, a másikban hatalmas kupát tartott.

– Látom, már jobban vagy! Hoztam némi ételt, enned kell, sok vért veszítettél – tette le őket az asztalra, majd odafordult a fiúhoz.

– Hol vagyok? – kérdezte Storm.

Miután a csuhás megtapogatta a kötéseket, rejtett zsebéből kis üvegcsét húzott elő. Kicsavarta a fiola apró dugóját, és belocsolta a megszáradt kötést. Storm orrát ismét megcsapta a korábban már érzett erős illat.

– Rendünk fertoni ispotályában, Sir Ambell várában.

– De hiszen az vagy kétnapi lovaglásra van a falumtól, egészen közel a határhoz! – hökkent meg a fiú. Odabicegett a székekhez, és kilesett az ablakon.

A lent elterülő udvaron zajlott az élet. Az istálló előtt egy fiatal fiú épp a lovakat csutakolta. Vidáman dalolgatva húzta végig a markában összefogott szalmával a pej mén szőrét, majd időnként ráköpve segítette, hogy az még tisztább és fényesebb lehessen.

A várudvar másik sarkában néhány fekete csuhás szépen megmunkált ágyások fölé hajolva munkálkodott a gyógynövények között, s valamivel arrébb néhány lovag gyakorlókardokkal püfölte egymást.

A falakon túl a lebukó nap homályba vonta a hegyek előtt elterülő síkságot, s vöröses derengésbe öltöztette a lapos lankákat, jelezve, érkezik az éjszaka.

– Mint említettem, sok vért vesztettél. Kevesen gondolták, hogy túléled, de hála az Úrnak, na meg szent növényeinknek, sikerült.

– A falu?

– Semmi nem maradt belőle. A vadak kifosztották, s amit tudtak, szokásukhoz híven elvittek. A holtakat közös sírba temettük, rajtad kívül csak az a pár asszony élhette túl, akit a barbárok magukkal hurcoltak. Késve érkeztek lovagjaink…

Storm visszaengedte tányérjára a falatot, szemébe könny szökött.

„Nem maradt senkim, nem maradt otthonom. Meg kellett volna halnom nekem is…” – gondolta, majd ismét kitekintett a távolba.

– Éltednek s holtodnak sorsa a tiéd. Az van megírva a Szent Szavakban is, hogy a véletlenek mutatják jövőd. Nekünk feladatunk javítani az élet kerekét, de ennyi, s munkánk ezzel bevégeztetik.

– Az én nevem Storm. Storm Bringe, Haley Bringe fia.

– Az én nevem Corussan. Légy üdvözölve nálunk!

Sir Ambell

A magasról tűző nap sugarai mélyen beszöktek az erdő fáinak lombjai közé, hogy megcsiklandozzák a földön megbújó páfrányokat és azok alatt az apró életeket. A jobbról-balról mindent körülfogó erdő zenélt, s hallgatott egyszerre. A madarak éneke, a faágakon futkosó mókusok, vagy a mélyebben matató bogarak olyan szimfóniát alkottak, hogy a hallgató beleszédült. A nagy, zöld takaró alatt hullámzó domboldalak anyaként ölelték körül a kicsiny tisztást, melynek egyik oldalán nádassal szegélyezett tavacska adott otthont néhány színes halcsaládnak vagy hangtalanul napozgató teknősnek.

A másik oldalon egy megtermett embernagyságú, legalább két vagy három ölnyi vastag, mélyszürke szikla állt. Körülötte, ahogy a hozzá vezető utacskákon is, ki volt taposva az amúgy sem magas fű. A kőtömb oldalán – legalább kéttenyérnyi helyet elfoglalva – magányosan, mégis nagy erőt sugározva emelkedett ki a szürkeségből a fehér triannita kereszt. Csak egyszerűen, minden betű, vagy egyéb jelek nélkül. Lent a földön két mécses, meg egy friss virágcsokor jelezte: akad, aki látogatja e helyet.

Az arrébb álló lovak irányából érkező három ember egyenként megállt a kő előtt. Az idős szerzetes meghajolva kezét homlokához érintette, lehunyta ráncos szemét, majd megcsókolva a kezében lévő méregzöld, vaskos könyvet, halkan megszólalt:

– Áldást, békét és bocsánatot néked, hogy tiszták lehessünk! – majd távolabb lépett és megigazítva gyűrött, kopott csuháját, odaengedte társait.

A lovag, aki már harmincas évein túl járt, hunyorgó szemmel felpillantott az égre, majd vaskos bajsza alatt elmosolyodott. Barna, egyszerű felsőt, sötét nadrágot, csizmát és hátán elterülő földig lógó hófehér köpenyt viselt. A kegyhelyhez érve fél térdre ereszkedett. Bal vállán ugyanolyan kereszt volt hímezve, mint a sziklán, csak fekete színben. Jobb kezét szívéhez tette és megemelte fejét.

– Óvom a gyengét általad, s néked!

A harmadik ember – egy fiatalabb legény – szintén barnás ruhát viselt, amit derekán fekete szíj egészített ki. Lábán puha, szürke bőrből varrt lábbeli volt. Rövid, barna haja kissé kócosan fedte fejét, zavart tekintete ide-oda járt az erdő és a két ember, meg a szikla között. Serdülő arcán néhány pattanás virított, melyek megbújhattak volna enyhén borostás arcán, ha hagyja azt tovább nőni. Ugyancsak lehajtotta fejét, jobb kezét a szerzeteshez hasonlóan homlokához érintette.

– Irányíts utamon, hogy tiéd lehessek!

Egy pillanatra elhallgattak, majd a fiatal legény a lovakhoz indult, a másik kettő emberhangokat hallva a tisztásra vezető gyalogút felől, a zaj irányába tekintett.

– Jönnek – szólt a lovag.

Két újabb lovas érkezett az erdő szívébe. Storm és Sir Ambell lova megállva a fűszőnyeg szélén, prüszkölt egy halkat, és miután gazdáik leszálltak a nyeregből, megkönnyebbülésükben megrázták magukat. Mindkettő barna szőrű, homlokukon fehéren virító csillaggal, fekete sörénnyel és farokkal megáldott ló volt.

„Nem leszünk egyedül. Ők biztos zarándokútjukon vannak itt” – gondolta Storm, tudván a rend szabályait: minden rendbéli tag, függetlenül attól, hogy szerzetes, vagy lovag, életében egyszer – vagy többször – el kell zarándokoljon a három kegyhely egyikéhez.

A birodalomban élők szabad hitükből adódóan sosem emeltek templomot. Vallásukat ott és úgy gyakorolták, ahol jól esett. A rend is, mint többi résztvevője az egyszemélyű „Mindenek Atyja” hitnek, elutasította a pompát. A három kegyhely – jelezve a triannita kereszt három ágát – a birodalom különböző helyein állt. Így aztán a zarándokok bárhol elnyerhették életük igaz ajándékát.

Az ifjú Bringe megemberesedett az elmúlt években – hogy ez a várúrral megélt kalandoktól, a rengeteg tanulástól, vagy mástól volt, azt maga sem tudta igazán. Felgyógyulása után többször kísérte útjain Ambellt, ilyenkor mindig történt valami, amivel olyan elismerést vívott ki házigazdájánál, hogy az teljesen a szívébe zárta.

Első alkalommal egy rablóbandát üldöztek, akik kifosztottak egy vándorkereskedőt. A hajsza nem tartott sokáig, mert a vágta közben Sir Ambell lova megbotlott és majdnem elhagyta gazdáját. A lovas jobb lába beleakadt a kengyelbe, a mén megijedt és még vadabb iramba kezdett. Ijedten rohant a most már nem a hátán, hanem az oldalán és vágtató lábai között csüngő emberrel. Abban a pillanatban, amikor Storm félig lehajolva a saját hátasára emelte át gazdáját, a terhétől megszabadított ló felbukott, és kilehelte lelkét.

Köszönetképpen élete megmentéséért Storm nemesi címet kapott. Mivel birtokot azonban nem tudott adni mellé, Sir Ambell legjobb lovát ajándékozta Bringe-nek.

Ahogy teltek az évek, gyakran vívtak együtt gyakorlásképp, majd mikor egy este a fiú legyőzte, ígéretet tett neki, hogy kitanítja. Fokozatosan oktatta neki mindazt, amire úgy gondolta, valaha szüksége lehet: kardforgatást, dárdavetést, íjászatot, s ezernyi dolgot, amit egy nemesnek mindenkoron tudnia illik.

Sir Ambellnek nem volt fia. Az ősz szálakkal dús, fekete hajú, bajuszt, meg rövid szakállt viselő férfi éjkék szemével minden hölgy tekintetét magára vonta. Meg-megjelenő ráncai még vonzóbbá és karakteresebbé tették arcát a női nem számára. Erős és izmos testére szinte ráfeszültek egyszerű ruhái, járása és tartása büszke és erőt sugárzó volt. Nagy tiszteletnek és szeretetnek örvendett jobbágyai körében, mivel gyakran megivott velük egy-egy kupa bort aratáskor, mikor meglátogatta őket.

Gyönyörű feleségével, akivel igazán szerették egymást, hiába szerettek volna gyereket. „A Mindenek Atyja azt akarta, hogy ez így legyen!” – mondogatta mindig a középkorú férfi. Ennek ellenére boldogan éltek párjával, aki életét férjéhez hasonlóan a Rend szolgálatának szentelte. A harcokban sok gyerek maradt árván, őrájuk vigyázott, tanítgatta, majd később, ahogy lehetett, szolgálatba állította őket, hogy legyen jövőjük.

Egyszer, amikor a betörő barbár hordák el akartak jutni Ambell várához, Storm egyedül ölte meg a csapat vezetőjét. Végül győzedelmeskedtek a sereg felett, és Storm lovagias helytállása miatt ismét elismerésben részesült.

„Ismét megmentetted életem, népem s asszonyom. Engedd meg, hogy fiammá fogadjalak. Igazi apád nem lehetek, de hadd legyek mégis!”

Aznap reggel nevelőapja arra kérte Bringe-et, hogy kísérje el, hiszen ezen a napon volt negyven éve, hogy lovag lett. Szívesen vállalta az utat, minden év tavaszán, amikor a vándorrigók megérkeztek, eljöttek saját zarándoklatukra, megadva a napnak a tiszteletet.

Ő szokványos, világosbarna ruhát, az alkalomra kitisztított csizmát, a pótapja viszont rangjának megfelelő lovagi öltözetet viselt: barna felső, fekete nadrág, csizma és a hosszú fekete köpeny – a vállán a fehér kereszttel.

A fekete köpenyes odalépett a szürke kő elé, majd lovagrendi társához hasonlóan ő is fél térdre ereszkedve elmormolta ugyanazokat a szavakat, és utat engedve Stormnak, félrevonult a többiekhez.

A fiatal nemes meghajolt, kezét fejéhez emelte, majd megszólalt:

– Erőm, hitem és tudásom tiéd. Szolgálom népem, mindenkor veled, s néked!

Miután mindannyian megadták a betöltött posztjuknak megfelelő imát a helynek – ezzel megtéve a zarándoklat lényegét –, egymáshoz fordultak.

– Atyám – hajtott fejet Ambell a szerzetesnek.

– Üdvözlet nektek, fiam. Hát megérkeztetek.

A két lovag jobb marokkal átfogva egymás csuklóját, megtartva ezzel kezeiket, széles mosollyal köszönt egymásnak.

– Óvd és nyerj! Sir Ambell, hát végre újra láthatlak. Na és megismerhetem az ifjú Stormot is! – és már lépett is oda Bringe-hez. – A nevem Cardelon. Cardelon Varrent.

– Én pedig Constaire Vinceller vagyok – tette a fiú vállára a kezét a szerzetes.

Még bemutattak egy fiúcskát is, aki a lovak felől érkezett, karjában összehajtogatott, fekete ruhát és kardot hozott, majd Constaire szembe fordult Stormmal.

– Felkészültél hát?

Amaz semmit sem értett. Zavartan nézett fogadott apjára, aki némán bólintott neki.

Hetekkel korábban Sir Ambell levelet írt a lovagrend főkapitányának, hogy kérvényezze „fia” lovagi sorba való emelését. Részletes leírást készített életéről, tetteiről és mindarról, ami ahhoz kellett, hogy a rendi tanács elbírálja a kérést. Mivel Sir Ambell minden téren igaz lovag volt, a tanács eltekintett a sokéves szolgálattól. Storm annyit bizonyított, hogy rögtön megadhatták a szertartásra az írásos engedélyt. Így Ambell létrehozta a titkos találkozót, hogy teljes lehessen a meglepetés.

– Igen, atyám – felelt Storm, majd a fehérköpenyes lovagra pillantott.

– Vallod-e, hogy saját szabad akaratodból vagy itt, ugyanezen okból akarsz a Triannita Rend lovagja lenni és tudásod megérett-e ranghoz? – kérdezte a csuhás.

Az ajándék igazán célba talált. Amikor Storm az egyszerű kérdésre válaszolt Sir Ambellnek reggel, eszébe sem jutott, mi várja majd ezen a helyen. Mivel gyakran virrasztott esténként szülei emlékének tiszteletére, a mindennapos lelki megtisztulás már annyira élete részévé vált, hogy pótapja nem kérte erre külön a mai nap okán. A lovagság, a szolgálat akkor ötlött először fel benne, amikor magához térve meghallotta, hogy semmije nem maradt – szülei meghaltak, csak bízhat abban, hogy szerelmét elvitték, és nem megölték a barbárok– azaz, célt kellett kovácsolnia életének.

– Igen, vallom.

– Akkor ereszkedj fél térdre, tedd bal kezed a Szent Szavakra, jobbodat a szíved fölé, és mondd utánam az eskü szövegét!

A barna öltözetű fiatal fiú közben a szerzetes mellé lépett, egyik kezében az összehajtott ruhával, a másikban pedig a hüvelyében lévő karddal – ami várta, hogy új gazdájához kerülhessen. Bringe keze rásimult a sárgásbarnává vált lapoktól vastag, zöld könyvre, majd mondatról mondatra ismételni kezdte a szavakat.

– Én, a Triannita Lovagrend tagja, a Mindenek Atyja, a Szent Triannita, s mindenki előtt fogadom: a lovagi eszméknek, a szegényeknek, az elesetteknek és a rászorulóknak szentelem életem. Minden erőmmel harcolok az igazságtalanság, a zsarnokság ellen, segíteni fogom társaimat, a rendi szerzeteseket dolgaikban – éltükben, s azután. Hitemet és lovagi tudományaimat mély szorgalommal gyakorlom mindenkor. Harcban tetteimet az igazságosság és az irgalmasság irányítja. Halálom, a sorsom igaz hitében, alázattal viselem. A Mindenek Atyja segítsen utamon!

A csuhát viselő ember odanyújtotta a könyvet a már majdnem felavatott lovag ajka elé, hogy az alázata jeléül csókolja meg, majd hátralépett, helyet adva a lovagrend mozgó kapitányának. Az pedig kihúzta a nemes fegyvert hüvelyéből, és a térdelő ember bal vállára téve a kardot, érintéssel szentesítette az esküt.