Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Nana Kwame Adjei-Brenyah

Chain-Gang All-Stars

Pantheon, 2023

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Sándor Gábor

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-210-2

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2023, Nana Kwame Adjei-Brenyah

© Hungarian translation 2024, Sándor Gábor

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Ez a mű fikció. A nevek, szereplők, helyszínek és események vagy a szerző képzeletének szüleményei, vagy fiktív módon lettek felhasználva. Bármely hasonlóság élő vagy holt személyekkel, megtörtént eseményekkel vagy létező helyszínekkel csupán a véletlen műve.

Tisztelt Olvasó!

Édesapám büntetőügyekben eljáró védőügyvéd volt. Próbált segíteni az embereken, gyakran pénztelen, kitoloncolással fenyegetett bevándorlókon. Máskor más, bajba került embereket védett. Emlékszem rá, mikor egyszer azt mondta: ez egy hosszú tárgyalási nap volt. A kliensét gyilkossággal vádolták. Én vártam egy pillanatot, aztán a szemébe nézve megkérdeztem: „Ártatlan? Vagy tényleg megölt valakit?” Ő azt válaszolta: „Megölt valakit, de ez nem ilyen egyszerű.” Szerettem volna megkérdezni, mitől lenne bonyolult? De nem mondtam semmit. A szavak akkor elhaltak közöttünk, de a magot már elvetették.

Nem hiszek abban, hogy az embereknek ketrecbe kellene zárniuk más embereket, vagy az országoknak meggyilkolniuk a polgáraikat. Implicit vagy explicit módon, de ennek pont az ellenkezője a megszokott. Az erőszak uralkodik ebben az országban, ahogy az egész világon. A károkozást további károkozással honoráljuk. Amikor elkezdtem írni a Chain-Gang All-Starst, hittem, reméltem ennek eltörlését. Úgy gondoltam, hogy a börtön gonosz dolog, de eltűnődtem rajta, a gyakorlatban mit jelentene a világ számára, ha a börtönökön kívül élhetnének az elítéltek. Elolvasva, mit írtak az olyan gondolkodók, mint Angela Davis, Ruth Wilson Gilmore és Mariame Kaba az eltörléséről, megértettem, hogy lehetséges, és törekednünk kell rá. Az lenne az a világ, ahol a szeretet uralkodik, és amelyben nincs helye a rács mögé zárt embereknek.

Ezek az elképzelések segítettek létrehozni ezt a könyvet. De írás közben sok minden elmaradt, átalakult. A regény végül konkrét karakterekről és az ő Láncaik történetéről szól. A börtön, mint az elkülönítés tere, még brutálisabbá formálódott, valami olyasmivé, ami nem fél megmutatni igazi arcát. Ez volt a legnehezebb művészi tevékenység, amit el tudtam képzelni. Remélem, megfeleltem a kihívásnak, most, hogy elkészült.

Az ön

Nana Kwame Adjei-Brenyah-ja

Apámnak, aki azt mondta: „Semmi sem fogható ahhoz, mikor segítesz egy rászorulónak. Nincs semmi ehhez fogható.”

„Remélem, az Univerzum szeret téged.”

(Kendrick Lamar)

Melancholia Bishop felszabadítása

ÉREZTE magán a tekintetüket, az összes hóhérét.

– Isten hozta, ifjú hölgy! – köszöntötte Micky Wright, a Chain-Gang{1} All-Stars, a Criminal Action Penal Entertainment{2} koronaékszerének fő kikiáltója. – Elárulná nekünk a nevét? – A férfi combig érő csizmájának magas sarka belemélyedt a kokain-fehér rajzolatai miatt inkább szétcsapott futballpályának tűnő BattleGround{3} hosszúra nőtt, zöld füvébe. Ez volt a Super Bowl hétvégéje, és ezt a tényt Wright a szerződése alapján köteles volt megemlíteni valamennyi, aznap esti összecsapás előtt.

– Tudja a nevem.

Felfigyelve saját magabiztosságára, a nő kezdett némi szeretetet érezni önmaga iránt. Furcsa. Olyan sokáig tekintett magára nyomoroncként. Ráadásul úgy tűnt, a tömeg is értékeli a merészségét. Ujjongtak, bár támogatásukat brutális gúny keretezte. Lenézték ezt a sittesek szürke melegítőjébe öltöztetett Fekete nőt. Magas volt, és erős, de ők fentről tekintettek le rá és szoros fekete tincsekbe göndörödő hajszálaira. Vidáman nézték. Hisz meg akart halni. Ebben éppen úgy hittek, akár a napban, a holdban, a levegőben, amit belélegeztek.

– Harcias – felelte Wright vigyorogva. – Talán pont így kellene hívnunk: Harcias Kisasszony.

– A nevem Loretta Thurwar – mondta a nő. Pillantása végigfutott a körülötte lévőkön. Olyan sokan voltak, hatalmas tömeg, melynek tagjai sosem lehettek ilyen kegyetlen figyelem tárgyai. Sosem fogják megtudni, hogyan ébred fel benned egyszerre a saját jelentéktelenséged és mindenhatóságod érzése. Hogy az ezrek monoton bömbölése annyira hangos, hogy ha a füled már süketté is válna rá, a tested mélyén pont úgy dübörög tovább. Thurwar megmarkolta a kezébe nyomott fegyvert, egy vékony, spirális dugóhúzót cseresznyefa fogantyúval. Könnyű volt, egyszerű, és fegyvernek meglehetősen gyenge.

– Vagyis nem Harcias Kisasszony? – vágott vissza Wright, miközben nagy ívben megkerülte.

– Nem.

– Akkor a Loretta lesz a legjobb. – A férfi a boksza felé indult. – Amúgy is utálom elpazarolni a jó neveket. – Felnevetett, és a tömeg visszhangozta őt. – Nos, Lo-ret-ta Thurwar – szegezte neki egyenesen, játékos leereszkedéssel, három elkülönülő szótagra vágva a keresztnevét, az utolsót már éneklő gyerekhangon kiejtve –, Isten hozott a BattleGroundon, bébi!

A levegőt betöltötte valami elektromos reccsenés, és Thurwart olyan erővel rántották előre, hogy egy pillanatig attól tartott, a karja kiszakad a vállából. Térdre esett, nem tudta, mit tegyen, ezért nevetni kezdett. Először csak felkacagott, majd elkapta a visszafojthatatlan röhögés. A karjába épített mágneses implantok által kifejtett rögzítés valójában csak valami bőr alatti gyengéd masszázsnak érződött. Ujjait szabadon tudta mozgatni, de mindkét csuklója az emelvényhez tapadt. Nevetett, míg ki nem fogyott a szuszból, majd tovább.

A harangok megkondulása a kezdetet jelezte.

– A nagyérdemű lesz szíves felállni! – harsogta Wright a levegőbe. A kikiáltói bokszig hátralévő utat már végigrohanta.

A tömeg talpra ugrott. Mozdulatlanul és mereven álltak. Az ő tiszteletére.

A nő kisétált a futballpálya-utánzatra. Karján alumíniumötvözet. A rögzítőzsinór a nyaka hátsó részén támaszkodott. Mindkét szabadon maradt vállán WholeMarket™ logó. Mellpáncéljából egy sor fémrúd állt ki, és karcsú ketrecet képezve körülfogta izmos hasát. Egyedi alkotás. Thurwar már látta, sőt fel is ujjongott, amikor először megpillantva rájött, hogy az eredetileg kizárólag védelmi eszköznek hitt fémdarabok többek ennél. A cellájában, a többiekkel együtt, a videoközvetítés monitora köré gyűlve nézte, ahogy az a nő két ilyen rudat letépve a páncéljáról, azokat Csúzli Bob szemébe döfi.

És Thurwar most egész közelről látta őket. Ez lesz Melancholia Bishop utolsó összecsapása. Bishop megcsinálta. Megtette, amit előtte még egyetlen nő sem: túlélt három évet a Circuiten{4}. Háromévnyi lecsapás a kalapácsával, Hass Omahával, és zúzás Vegával, a buzogányával. A lelkek háromévnyi behódoltatása.

– Az Elátkozottak Királynője a Drowned King körzetből!

Csak a sisakját tartotta a kezében. Melody Sisakját. Kereszteslovag stílusú volt, közepén arany kereszttel.

– A Megsemmisítő, a Rossz Hírek Szukája, a Halál Dalának Úrnője személyesen!

Megkondult a hetedik harang is; az emberek sikítottak. Évek óta ez a megszentelt rituálé. Melancholia Bishop hét harangkondulása. Látták, ahogy eltakarítja a világ söpredékét. Látták, ahogy megöli a nőket és a férfiakat, akikről azt állították, valaha szerettek is. Most kiállt, és még egyszer, utoljára kinézett rájuk. Hamarosan szabad lesz.

Melancholia

Melancholia

Melancholia

A tömeg kántált. A nő barna szeme a lelátót pásztázta. Aztán feje fölé emelte a sisakját. Ahogy felvette, hazaért.

Melancholia

Melancholia

Melancholia

– Még egyszer utoljára – harsogta Wright –, kérem, segítsenek nekem köszönteni a leggyőzedelmesebb nőt, aki valaha is a BattleGroundra lépett! A Megsemmisítés Balladájának Úrnőjét. A mi Szentséges Szívszerelmünket. A Kereszteslovagot. A legbelevalóbbat, akit e bolygó valaha is láthatott. Az önök Melody „Melancholia Bishop” Price-ját!

Tényleg az övék, gondolta Thurwar, ahogy megérezte a közönségből előtörő imádat erejét. Egytől egyig rajongtak érte, pedig ez a nő egyikükhöz sem tartozott. A belőle sugárzó aura ezt egyértelművé tette. Ami elég is volt ahhoz, hogy Thurwar a szemét a földre süsse. Mintha az előtte álló nőszemély tényleg valami királyi fenség lenne.

Thurwar Keepjén{5} előrehajolva bámulta az elé táruló felfoghatatlan erőt. A kalapácsot és a buzogányt. A mező egyik végén egy páncélos lovag. A másikon Thurwar, melegítőben, izzadó kezében egy nyamvadt dugóhúzóval.

Bishop!

Bishop!

– Van számunkra valami búcsúszavad, Melancholia? – kérdezte Wright.

– Mit mondhatnék? – szólalt meg a nő. Hangja fémesen, de ismerősen visszhangzott sisakján át, miközben a tömeghez fordult. – Ugyanott vagyok, ahol kezdtem.

A tömeg vadul ujjongott.

– Mikor idekerültem, két M{6} nyomta a vállam. Két gyilkosság. Mikor elmegyek, ugyanúgy kettő marad. Ám ennél sokkal több emberrel kellett végeznem, hogy idekerülhessek.

– Ez már igaz. Sok mindenkin keresztülvágtad magad – mondta Wright. – De van köztük akár egy is, akit kiemelnél? Hisz oly sok volt az esélyes. Te pedig jóval többet legyőztél, mint ahányra kételkedés nélkül számíthattál. Most, itt a csúcson, visszatekintve, melyikre vagy a legbüszkébb?

– Büszke? – A fémarc az ég felé fordult. A válla megremegett, és ő felkacagott. A tömeg kínosan követte. Nevettek, hisz ez itt az ő királynőjük volt. Ahogy a tömeg egyre hevesebben nevetett, Melancholia elnémult. Ekkor egy pillanatig úgy tűnt, a lelátó nem is tudja, mit tegyen.

– Lezárás – kiáltotta Wright. Ismét felhangzott a fémes reccsenés, ezúttal Melancholia Bishopot rögzítve az emelvényhez, melyen állt. A hangját addig továbbító HMC{7} kamera föléje és valamelyest mögé lebegett. A tömeg kissé felszisszent. Csak úgy lezárni, elhallgattatni a szabadulása napján… Ez megrázta őket. A váratlan kényszerrögzítést az aljasoknak, a beavatatlanoknak, a rakoncátlanoknak, a gyáváknak szánták. Ezért kissé meg is orroltak, de ugyanolyan gyorsan le is higgadtak, hogy követhessék a szemük előtt kibontakozó történelmet: Melancholia Bishop szabadulását.

– Mindhalálig! – kiáltotta Wright.

A kioldás hangos, tompa zaja hallatszott az arénában. A két nőt egymás ellen engedték.

Thurwar felállt, és egyenesen a vele szemben álló megtörhetetlen nőszemély felé rohant. Mikor elég közel ért hozzá, hogy elérhesse, felugrott a levegőbe, hátrahúzta a dugóhúzó köré szorított öklét, és célba vette a lecsapáshoz. Lefelé lendülve felsikoltott. A nyakát, a nyakát! Az egész teste ezt üvöltötte: a nyakát!

Melancholia megragadta a csuklójánál fogva, megsemmisítve minden erejét, aztán hasba vágta.

Melancholia

Az emberek a dobok dübörgésének ütemére sikoltoztak. Újra és újra látták őt „elkapni és összezúzni”, ahogy előrántja Hass Omahát vagy Vegát, és egyik kezével megragadja ellenfelét, mielőtt a másikban tartott fegyvert halálos ütésre emeli. Ám most csak tartotta a csuklójánál fogva ezt a kis senkit, és csupasz ököllel püfölte. Az ilyen ütéseket bárki túlélheti. Játszott vele, mint macska az egérrel. A tömeg nevetett, ujjongott és sírt. Még most, a végén is hozza a műsort.

– Ne rávesd magad, söpörd el! – szólalt meg Melancholia a sisakja alól. Az emberek ezt nem hallották. A körülöttük keringő, figyelmüket esetleg elvonó és ezzel a harcot befolyásoló HMC-k nélkül a két nő magára maradt a BattleGroundon.

Melancholia ismét megütötte Thurwart, és a fűre lökte.

Thurwar tudta, megkímélték az életét. Nem értette, miért. Valamiképpen kijátszotta a halált, pedig már látta, mikor Bishop elkapta őt. Felnézett a felette álló hősies, félelmetes nőre.

– Hallasz? – kérdezte Melancholia.

Thurwar levegő után kapkodva mászott a földön, kezével söprögetve a fűben. Elvesztette a dugóhúzót. Gyűlölte önmagát; heves, ismerős érzés volt. Sírt. Sajnálta azt a megtört, görnyedt, kotorászó valamit, amivé vált. Kétségbeesett, és hamarosan meghal. Ám gyilkosa beszélt hozzá. „Énrám figyelj!”, mondta. Aztán Thurwar egy rúgást érzett a bordái között. Félregurult a fűben, mély levegőt vett, és feltápászkodott.

Összeszedte magát, és a Kereszteslovagra nézett. Thurwar győzni akart. Kétségbeesetten. Eszelősen kívánta, hogy összezúzza az előtte álló nőt. Áhította a tömeg zokogását. Hosszú idő óta most először, élni vágyott.

Thurwar puszta kézzel rohant Melancholiára. Mielőtt felugrott volna, észrevette, hogy a kalapács, de még a buzogány is a földön hever. Az a titán játékra használta az ő életét. Felgyorsítva, egy haldokló türelmetlenségével támadt a nőre. Rövid időre összekapaszkodtak, testük a fehér rajzolatok fölött táncolt. Aztán Thurwar szorítást érzett a fejbőrén. Odanyúlt dulakodás közben, és már kapott is egyet a mellkasára. A másik, a hajánál fogva, térdre rántotta.

– Borotváld le az egészet! – mondta Melancholia, markában Thurwar hajával. Thurwar ezúttal meghallotta végre, és rájött, utasítást kap. – Borotváld le a hajad! – ismételte meg Bishop kemény, halk hangon. Megint megütötte Thurwart, most az arcán. Thurwar érezte, ahogy a vér az orrából a szájára folyik. Ismét a földre lökték. – Ott van az orrod előtt – hallotta. – És most válassz! – Melancholia győzelmesen felemelte a karját. Az egész világ felsikoltott.

Thurwar meglátta, hogy a fémspirál a fába fúródott. Kígyóként vetette rá magát; mikor megragadta, elvágta vele a középső ujját. A vérrel nem törődve felállt, közben Melancholia Bishop feléje fordult, majd lenyúlt, és megragadta a kalapácsot.

Thurwar hosszú, óvatos léptekkel, nagy ívben mozgott Melancholia körül. A zaj monoton üvöltéssé vált, de ez a hang már csak visszhang volt, akárcsak a fájdalom a testében.

– Én az ő játékukat játszottam. Te ne azt játszd!

– Nem itt halok meg – mondta Thurwar. Előtört belőle egy, már régóta elfojtott része.

– Akkor ne rávesd magad, söpörd el!

Thurwar Bishopra nézett.

– Kikészültem – jelentette ki a másik nő. – Érted?

– Nem itt halok meg – ismételte Thurwar. A szavak maguktól jöttek. Továbbra is Bishop körül keringett, távolabb lépve, teret nyerve a rohamhoz. Bishop folyamatosan, helyben fordulva követte őt.

– Akkor ne rávesd magad, söpörd el! És borotváld le a kicseszett fejed! És szerettesd meg velük a saját játékodat! Ez a legfontosabb, csináld bárhogy is! Szerettesd meg, aztán húzz el innen!

Thurwar várt. Ökle ráfeszült a dugóhúzóra.

Bishop térde pont annyira rogyott meg, hogy a tartása azt sugallta: „Gyere, tedd meg!” Thurwarra nézett, és azt mondta:

– Én nem kímélem az életed. Neked kell az életet választanod. Én minden lendületem beleadom. Ha egyszer a kalapács elindult, többé nem tudom megállítani. Érted?

Thurwar értette is, meg nem is. Nem volt rá képes. Akkor nem. Bishop fogta a sisakját, és levette. Még sötét bőre ellenére is megcsillantak a hegek a nyakán. Fekete haja szoros fonatokban. Melancholia felemelte a karját, és a tömeg ismét felüvöltött örömében. Thurwar a stadion kivetítőjére pillantott. Most tudatosult benne, ez az istennő is pont olyan nő volt valaha, mint ő.

Melancholia Bishop még egyszer elmosolyodott, mielőtt arca gyilkosan keménnyé vált. Thurwar előrelépett, elindult a sorsa felé.

Bal karja dugattyúként lökődött a levegőbe. Kezét lazán tartva jobb lábát felkapta, majd amilyen keményen csak tudta, a földre csapva nekilódult. Előre, teljesen elmerülve a lendület szabadságában. Tekintete Bishop nyakára tapadt, amely pont olyan rugalmas és emberi volt, mint bárki másé. Bal karja hátracsapott, belekapaszkodva és maga mögé lökve a levegőt, ahogy bal lába térddel előre kivágódott, lépéseinek hossza megnőtt. Rohant.

Me-

Először a bal lába csapódott le, talpa közepén landolva, majd céltudatosan átgördülve lábujjaira, mielőtt ismét ellökte volna magát. Teste emlékezett rá, mindig is emlékezni fog, hogyan kell célratörően futni.

-lan-

Karjai ismét helyet cseréltek, gondosan elsiklottak mellette, miközben jobb lába felemelkedett, majd ismét lesüllyedt, lépései pedig még mindig egyre nyúltak. Nagyon közel volt. Nem gondolt semmire, előreszáguldva megbízott a testében.

-cholia

Karja akár a rugós kés pengéje, lába pedig vitte tovább. Folytatta karja és lába előre-hátra lendítését váltakozva, sebességet kovácsolva belőlük. Teste azt mondta: ez a sebesség én vagyok, a tested a te fegyvered.

Mikor már csak kétlépésnyire járt tőle, Melancholia karja hátralendült: ellentétes mozdulat, energiafelhalmozás. Hátrahúzta a kalapácsot, a pusztító potenciál megtestesítőjét.

Thurwar lába ismét leért. Melancholia előrelépett, először meglendítette, majd hagyta, hogy a kalapács ragadja magával. Az gyilkos süvítéssel lódult át a levegőn. Thurwar előrehajolt, majdnem a földig, nyaka közé húzva fejét, és félrepördült, miközben a kalapács friss halált osztott a semminek. Leguggolt, majd felugrott, előrenyújtva dugóhúzós jobb öklét. Felsikoltott, miközben felszakította Melancholia állkapcsát.

A csend valami újat ébresztett fel Thurwarban. Teste bizsergett, ahogy a vörösség az öklére csöppent. Melancholia szájából vér fröcskölt. A kalapács egy pillanatra felemelkedett, majd lezuhant, épp csak megérintve Thurwar vállát, ahogy ő kifordult annak gyilkos útjából. Thurwar ráugrott Melancholia hátára. Lábát a dereka köré fonta, és erősen beledöfött a nyakába, majd kihúzta a dugóhúzót, és ismét lecsapott. Ezúttal, mikor megpróbálta kihúzni, a spirál ellenállt, beleragadt Bishop húsába. Thurwar erősebben megrántotta, és amikor sikerült, csak a fogantyú maradt a kezében, a fémspirál elveszett valahol Bishop torkában. Thurwar ököllel püfölte Melancholia fejét, mert nem maradt mivel szúrnia. Három súlyos ütést mért rá, mielőtt megérezte, hogy a bajnok térde megfeszül.

Bishop erőtlenül csapott a háta mögött Thurwar felé, mintha csak egy bosszantó legyet akarna elzavarni. Kalapácsa a földön hevert. Thurwar szinte vedelte az abszolút áhítat mámorító, gazdag csendjét.

Üvöltve felsikoltott, és abban a pillanatban az övé volt az egyetlen hang. Leugrott a nő hátáról, Melancholia pedig álmosan, szinte mozdulatlanul állt. Elnézve, ahogy a másik nő áll a lábán, Thurwar felugrott, hogy megragadja a kalapácsot. Ujjai megtalálták, megszorították, és ekkor Melancholia lenézett rá. Thurwar megrémült, hátraugrott. Bishop megingott, megfogta a nyakát, majd elengedte. A szeme barna volt, gyönyörű, fáradt, ám egy pillanatra mégis felcsillant, ahogy Thurwarra nézett, a gyilkosára.

Gyere, tedd meg!, mondta ez a szem.

Thurwar engedelmeskedett. Rárohant. Bombaként vágta a kalapácsot előző gazdája arcába, és az emberek, azok az emberek nem voltak némák többé.

ELSŐ RÉSZ

Hurrikán Staxxx

EZ SZENT dolog volt.

Ezrek morajlása várta. A hangok óceánja, odafenn és körös-körül. Kaszáját a kezében tartotta. Szólt az őröknek, hogy adjanak helyet, majd meglendítette, balra, aztán jobbra. Bemelegítette a gerincét. Energia áramlott át rajta. Lehunyta a szemét, és elmerült a testében, ami nem mindig érezte magát biztonságban, ám ott, a hangok óceánjának mélyén, tökéletes nyugalom töltötte el.

Az előtte álló kapu kinyílt. Ott, a fényre nyíló alagút végén Hamara „Hurrikán Staxxx” Stacker még mindig csak egy körvonal volt.

Egy lebegő, fénylő fémgolyó jelent meg előtte. A nő belekiáltott:

– Ki ért igazán a késhez?

A szintetizátor hangja felfutó, hullámzó dallamra váltott, és a vokál is egy oktávval feljebb kúszott. Az emberek szíve hevesebben dobogott.

STAXXX, harsogták egyszerre, határozottan.

Berohant a pályára. A show fényei felvillantak, és bearanyozták napbarnított bőrét. Tincsei vaskos kötegekben hullottak le a nyakára, a vállára, de még a könnyű, megerősített szénszálas polimer, a WholeMarket™ emblémájával, egy bőséges gyümölcskosárral díszített mellpáncélra is. Lábszára és bal karja fehér nubukbőr szalaggal volt múmiaszerűen körülbandázsolva, abban a stílusban, melyet Thurwar tett népszerűvé. A rátekert harci borítás fölött a bal karján is volt egy kemény karvért. Valaha fehér csizmáján barna és vörös foltok keveredtek halvány, szemcsés földszínekkel. Combját az izmaira feszülő rugalmas gumi szorította, harisnyanadrágján ugyancsak a WholeMarket™ gyümölcsöskosara díszelgett, a csípője mellett, hangsúlyosan nem a nemi szervén, ahogy azt több más nagy hirdető választotta volna. A WholeMarket™ egy családias márka.

Csuklója ragyogott, örökös bizonyítékaként, hogy a mágneses bilincs mindvégig fogva tartja a bőre alatt.

Egy másik lebegő kamera is keringett körülötte, ráfókuszálva a testére tetovált nagy X-ekre. Egy volt a feszes hasán, néhány a nyakán, több a karján és egy-egy mindkét szemhéján. Minden egyes X az ő életének győzelmét jelképezte valaki másé felett. A nő maga volt a halál és az életerő gyűjteménye.

– Ez a legjobb, amit mutatni tudtok? – kiáltotta a stadionba.

Ráncokba torzult arcát százszorosára nagyította odafent a stadionok óriási kijelzője, a Jumbotron. A tömeg, látván saját kudarcát, hangosabban üvöltött. Staxxx szája gonosz vigyort formált.

– Ki az a gyönyörű ribanc, akit ti, rohadékok mind megdugnátok? – kántálta Staxxx az előtte lebegő HMC-be. Kaszája, LoveGuile nyelét megpörgette alkarja körül. A rúd lendülete felgyorsult, a pengével felszerelt vég, a szerszámot maga után húzva, beleharapott a levegőbe, miközben Staxxx a saját teste körül varázsolt vele. A világ pontosan tudta, ez a nyél és a penge az ő személyének meghosszabbítása. A nevét sikoltották.

STAXXX!

– Ki ez a szívtipró, akiért törnöd kell magad?

STAXXX!

– Ki az, akit ti, anyaszomorítók annyira szerettek, hogy az már fáj?

STAXXX!

Hurrikán Staxxx. Ők voltak az ő szele és mennydörgése.

– A szeretet itt halott. Én megpróbálok ezen változtatni. Gyerünk, keltsetek életre! – Staxxx belevágta LoveGuile pengéjét a földbe, így annak hegye belemélyedt a mocsokba. A fekete és arany nubukbőr spirállal borított nyél pedig ferdén kiállt az aréna ledöngölődött talajából, ami körülötte szinte üresen és majdnem laposan terült el, kivéve néhány halmot a központ közelében, hogy a rajtuk kiállított öt autót a nézők az optimális szögben vehessék szemügyre. Az aréna szélét zárt autópályává alakították, igaz, az „aszfalt” csak kezelt műanyag volt. A Staxxx-szel szemközti fehér szedán szélvédője megrepedt az előző összecsapásban. A terület közepe közelében álló kék Power kisteherautó utasoldali ajtaja pedig úgy lógott a keretéről, mint egy kilazult fog a vérző ínyből.

– Kedvelitek Hurrikánt, vagy annyira szeretitek, hogy az már fáj?

Szeretünk, szeretünk, SZERETÜNK, SZERETÜNK!

– Hisz nem is tudjátok, mit jelent a szeretet. Honnan tudnátok? Sose láttátok. De ezen változtathatunk. Azért jöttem, hogy adjak nektek egy kis felpezsdítő szeretetet ma este! Ez mindenkinek tetszene?

A hangorkán rokonokká tette az egész közönséget, kezdve a kakasülőn ácsorgóktól egészen a BloodBoxok{8} előtt ülőkig, közvetlenül a Linkek{9} mögött, akik Blood Pointokkal{10} fizettek, hogy itt lehessenek, mint például Thurwar.

Thurwar kopaszra borotvált feje viszketett, ahogy az áhítatos csendben figyelte az eseményeket. Tőle jobbra és balra két rendvédelmi állt; ezek úgy rögzítették az üléshez, hogy mindkét tenyere az ég felé nézett, mintha kegyelemért könyörögne odafentről. A három, vörösen izzó, függőleges vonal mindkét csuklóján azt jelentette, még ha akarna, sem tudna mozdulni. Lenézett a jobb karjára, a középső vonal kissé megtört, de ez csak szépséghiba. Kényszerítette magát, hogy feledkezzen meg a viszketésről, ehelyett a tömeget elbűvölő színjátékosra összpontosított.

– Mennyire? – kérdezte Staxxx, kirántva LoveGuile-t a földből és előrelépve. Egyfajta szignóként Staxxx néha úgy kezdte a mérkőzést, hogy fegyverét valahol távol letette. Direkt hátrányos helyzetbe hozta magát, csak hogy a tömeget szórakoztassa. – Ennyire szerettek? – köpte az előtte lebegő HMC felé Staxxx. Az követte, csak a másodperc töredékével lemaradva mozdulatai mögött, ahogy a kaszanyél végével vonalat rajzol a mocsokba. A tömeg bömbölt, többet akart. – Ti mohó kurafiak! – nevetett fel Staxxx, és előrekocogott néhány lépést; porfelhők kerekedtek és hullottak alá csizmája nyomán. – Ez hogy tetszik? – Húzott egy újabb vonalat. A tömeg ismét hevesen sikítozott az elégedetlenségtől. – Rendben, jól van, azt hiszitek, elbírok vele? – kérdezte Staxxx, a vele szemben álló kapura mutatva. Kilépett az aréna kellős közepére, fel az egyik gondosan ledöngölt földkupacra. Az emberek ismét kitörtek. LoveGuile egy pillanatig megpihent a vállán, majd Staxxx a testétől ellendítve beledöfte a földbe az éles pengét. Elengedte, hagyta, hogy a kasza úgy álljon, mint egy kitűzött zászló. Ilyen távolra téve magától még sosem látták. Üvöltöttek, örültek.

Lehúzott egy vastag hajgumit a csuklójáról, összefogta hajfonatait, és megkötötte, hogy laza ostorszíjakból egyetlen tömör varkoccsá váljanak. Aztán elfordult a fegyverétől. Visszasétált, miközben az emberek sikoltoztak. A szellem kiszabadult, ami nem volt megszelídítve. Átszivárgott rajta, lendületessé, fényessé, elevenné, szinte szabaddá tette. Odament a fekete négyszöghöz a kapuja előtt, melyen át az arénába lépett. A MagnoKeep platform pereme vörösen felragyogott, ahogy közelített felé.

Staxxx karját feje fölé emelve megállt. Hagyta, hogy az imádat hangja körülfogja, és az egyik fekete X-re mutatott a nyaka bal oldalán.

– Itt találj el, és akkor te lehetsz, aki megállította Hurrikán Staxxx-et!

Megérkezett a reccsenés, a mágneses bilincsek bekapcsolásának a hangja. Már önmagában az is teljesítmény volt, hogy Staxxx egy pillanatig ellent tudott állni a lefelé rántó hihetetlen vonzásnak. Mindkét csuklója narancsszínről háromsoros vörösre váltott, ahogy a csontjaiba ágyazódott mandzsetta a bőre alatt azt követelte, hogy a lába előtti emelvényre zuhanjon. Szájával csücsörített, mikor az a fél másodperc tovatűnt, a csuklójára rögzített mágneses bilincsek pedig nekicsapódtak a fekete platformnak, és teste megalázó térdeplésre kényszerült. Staxx az emelvényen térdelve várt, mindkét csuklója elektromágnessel rögzítve. Ujjai széttárva, készen, hogy ellökjék, mikor elérkezik az idő.

Micky Wright őt nézte, miközben felmászott saját, színpadként és kikiáltói fülkeként is szolgáló BattleBoxa tetejére. Ez alig néhány méternyire állt Staxxx belépésének kapujától. Ellenőrizte saját mosolyát a kivetítőn, mielőtt mély lélegzetet véve belekiáltott volna az egyik HMC-be:

– Egyik versenyzőnk már készen áll a tombolásra. De ki éli túl? A grizzly vagy a vihar? – A „Grizzly a Viharban” volt az összecsapás szlogenje, a lelátók pedig tele voltak olyan pólókkal, melyeken egy hatalmas grizzly medve karmaival szaggat egy villámokat szóró felhőt. – Úgy tűnik, Hurrikán szele teljes erővel tombol – mondta Micky, a BattleBox tetején sétálgatva. – Lássuk hát, mit mutat a Medve!

Az aréna másik végén kinyílt a fémkapu. Egy hatalmas emberhegy bukkant elő mögüle: Barry „Tomboló Medve” Harris.

A hangszórókból death metal harsogott. Tomboló Medvét könyörtelenül kifütyülték. Lassan vánszorgott előre páncélja alatt, mellkasán és hátán vastag bádoglemez volt, melyeket mintha egy régi tengeralattjáró törzséből vágtak volna ki. Hasonló fémlapok voltak a combján. Fedetlen keze, karja, könyöke és térde piszkosrózsaszín volt. Trikót nem viselt a mellvért és hátpáncél kombináció alatt. Hátáról és csípőjéről két fém baseballütő függött, megkongatva a lemezeket, mindkettőn a Horizon Wireless jól ismert, szárnyas H logójával. Arcán hegesztőpajzsra hasonlító vassisak, nyitott szája körül egy nyálcsorgató, ezüst bundájú grizzly festékszóró flakonból ráfújt pofája.

Medve előtt egy HMC lebegett, és ő belemordult. Szignálja, a „Grizzly Morgás” úgy hangzott, mint mikor egy hegyoldal összeomlik, és néhány éljenzést sikerült kiváltania vele leghűségesebb rajongóiból. Végtére is, ő is összezúzott már néhány kiváló Linket. Powell Anglert, a lándzsáját méh fullánkhoz hasonlatossá dekorálta. És Powell Angler nem volt lomha.

Medve levette az ütőit, és lerakta a földre az emelvénye mellé. Letérdelt a Keepen, az felvillant és lezárta.

– Rendben, van egy Hurrikánunk és egy nagyon éhes Medvénk, lezárva és felkészülve – harsogta vidáman Micky Wright. – Ideje az utolsó szavaknak. – Lesétált a BattleBoxáról, és felült egy elektromos robogóra. Mosolyogva és integetve körülmotorozott az aréna szélén. Elnyújtva a várakozás pillanatát addig, hogy az emberek tényleg akarják a kezdést.

Megtalálta az utat a hatalmas Barry Harrishez. Mikor elég közel ért hozzá, félrelökte a robogót, és keresztbe tett lábbal leült Tomboló Medve mellé a MagnoKeep platformra. A két férfi olyan közel volt egymáshoz, hogy Wright tudta, erre a képre emlékezni fognak a nézők. A medve-ember a rozsdás vasban, ő pedig szürke, méretre szabott öltönyében. Természetesen Wright azért még így is elég távol tartotta magát ahhoz, hogy ha Tomboló Medve mágneses rögzítője valahogy kioldódna, akkor se tudja elérni.

– Nos, valami tőled, Medve? Egy utolsó szó, mielőtt Hurrikán ellen indulsz?

Vörösen fénylő csuklója fölött görnyedve Medve átnézett a hullámzó mocsokmezőn Staxxx-re és a nő önmagától és a férfitól azonos távolságra, saját elhatározásából lerakott kaszájára.

– Annak a ribancnak semmit – mondta Medve. Mély hangját elfojtotta a maszkja. „Öld meg azt a ribancot, öld meg azt a ribancot!”, harsogta a Medve Barrynek. A Medve tartotta őt ilyen sokáig életben. „Öld meg azt a ribancot!” Ő juttatta el idáig. Nem is tudott másra gondolni. Felkészült. Bömbölt. Készen állt. A tömeg sikoltott. Gyűlölték őt. De ha ez az összecsapás úgy sikerül, ahogy kell, ő lesz a kedvencük, minden szempontból.

– Ááá, milyen harcias! – mondta Wright. Felpattant, majd visszaült a robogóra, és elindult Staxxx felé, hogy megismételje ugyanazt a rutint, csak már gyorsabban; az emberek már épp eléggé izgatottak. Várakoztak, és gyorsan meg kellett kapniuk a csemegét. Ezúttal fenn maradt a robogón, mintha már el is késett volna valami találkáról. Hangja végigdübörgött az arénán:

– És veled mi a helyzet, Staxxx kisasszony, egy utolsó szó?

Staxxx felnézett. Addig fejét néhány perce lehajtva tartotta, mintha meditációba vagy imába merült volna. Őszinte mosolyra fakadt.

Thurwar szinte látta a mosolygó Staxxx kitört fogának helyét alul. Nem is kellett felnéznie a hatalmas képernyőre, hogy tudja, Staxxx szemében olyan kedvesség ragyogott, amitől Thurwart elfogta a félelem.

– Szeretlek téged – suttogta Staxxx, Barry Harris felé nézve. Utolsó szavai ugyanazok voltak, mint a legutóbbi tíz BattleGround-fellépésének mindegyikénél, és így, hogy kimondta, a lelátón ezrével megsokszorozták mindazok, akik vele együtt ismételték a mantrát.

SZERETLEK TÉGED, üvöltötte az egész világ. Staxxx hallotta a kiáltvány visszhangját a stadionon át, és visszahúzódott a saját testébe, hogy átérezze hatalmának igazságát. Ő csak egy edény volt hozzá, a szeretethez, és ezt minden egyes, halálig tartó mérkőzésénél határozottan kihirdette. Szeretet, szeretet, szeretet. Rákényszerítette a szeretetet erre a szeretet nélküli világra, élete céljává tette. Megmutatta nekik, hogy ő, a Hurrikán képes a szeretetre, és ha jól megnézik, láthatják, hogy ők maguk is képesek. És egy nap talán meg is értik, mit tettek lehetővé, mit hoztak létre ezzel.

– Nos, rendben – mondta Wright. – Tovább nem várhatok! – Odahajtott kikiáltói fülkéjéhez, és a belsejében biztonságba helyezte magát a robogóval együtt. Kinézett a padlótól a plafonig érő plexin át, és az arca közelében álló vezetékes mikrofonhoz hajolt. – Feloldás! – ordította. A nagy erejű mágneses mezők kioldásának hangja, akár egy erős köhögés után kieresztett levegő, végigsöpört a stadionon. És elkezdődött.

Medve felbömbölt, és szokása szerint az ég felé ajánlotta dühét. A mező túloldalán Staxxx ellökte tenyerét az emelvényről, felállt, és sétálva elindult. Első léptei pontosak és megfontoltak voltak. Mintha csak nyújtózkodna.

Medve megragadta az ütőit, és futni kezdett. Súlyos léptekkel közeledett, mohó volt, és céltudatos. Menet közben ütőit összecsapkodta a feje fölött. A jó távolra félrehúzódott HMC-k továbbították a vállán feszülő bőrszíjakkal rögzített vaslemezek hangját, ahogy csattogva paskolják nedves bőrét és hátát.

Staxxx is futásnak eredt. Thurwar figyelte, ahogy könnyedén előrelendül. Keze ellazult, és lágy karja egyre gyorsabban mozgott a levegőben, lépései falatonként falták fel az előtte elnyúló távolságot.

Épp elkapta LoveGuile nyelét, mikor találkoztak.

Medve lendületet vett, hogy összezúzza.

LoveGuile-lel a kezében Staxxx olyan könnyedén hajlította hátra a testét, mintha csak egy koreográfiát adna elő. A két ütő alig néhány centiméterrel húzott el dereka bal oldala mellett a levegőben, hideg, ördögi lendülettel, mint mikor az ütő játékos elvéti a labdát. Staxxx pengéjét lefelé tartva továbbpördült, és a kasza olyan villámtempóban aratta le a mögötte lévő világot, hogy Medve csak a földön, amikor súlyos teste megdöndült, értette meg, hogy elválasztották jobb lábától.

A tömeg egyként reagált: döbbent belégzéssel.

Aztán lelkesedés, őszinte, nyers öröm hatotta át mindannyiukat. Felpattantak a helyükről. Thurwar, ha tehette volna, maga is felugrik velük. Az erőszak mesterműve. Egy legendás csapás. Aztán Thurwar is felállt, ahogy az őrök narancsszínre változtatták a mandzsettáját, és megkérték, kövesse őket az öltözőbe. Ő mindaddig Staxxx-et nézte, míg nyaka már nem engedte tovább felé fordulni. Aztán Thurwar az őrökkel együtt eltűnt a stadion mélyén.

Medve arca a mocsokban, de karja még mindig hadonászik az ütőket markolva, fel, le, fel, le, mintha úszni próbálna a szilárd talajon. A legközelebbi HMC odalebegett, és elkapta nyögésbe, motyogásba, nyöszörgésbe hajló ordításait. A benne felgyűlt életévek vulkánkitörésként távoztak combjából. A tömeg őrjöngött.

– A francba – mondta Barry.

– Én szeretlek, értve? – mondta Staxxx, majd előhúzta másodlagos fegyverét, a Kill nevű vadászkést, és elvagdalta Medve sisakjának és páncéljának bőrszíjait. A férfi hátán egyetlen kék M betű látszott a bőrébe tetoválva. Megfordította, hogy ne csak a földet lássa utolsó perceiben. Mikor lehúzta fejéről a vassisakot, a tömeg láthatta, hogy mutat Medve a haláltusája közben. Barna szeme képtelennek tűnt a fókuszálásra, mintha valami ide-oda lebegőt próbált volna nyomon követni. Haja matt volt, és zsíros. Pufók arca színtelen. – Velük ne törődj, bébi! – mondta Staxxx. – Ne törődj velük! Ez jár neked. Ne szalaszd el! – puszilta meg néhányszor a férfi arcát, aztán elvágta a torkát.{11} A nő intrója felharsant a hangszórókból, a közönség tombolt. Ő pedig X-eket metszett a férfi testébe. Vér szivárgott, és a nő minden egyes X-nél megcsókolta a nedvedző bőrt. Hálás volt, hogy ennyire el tudta távolítani magától. Tudta, mit kell tennie, és miért teszi, úgy figyelte magát, mintha ő is a sikoltozó közönség része lenne.

Mikor végzett vele, Medve úgy festett, mint akit most húztak ki egy faaprítóból. Staxxx pedig, mint aki vérrel zuhanyozott.

– Szeretlek – sikoltotta, miközben az őrök megragadták, és elrángatták a testtől, erővel visszazárva a Keepre.

– Ez egy igazi zárt koporsós befejezés, ha láttam valaha is olyat – mondta Micky Wright a fülkéjéből, miközben két őr belefordította a halott férfit egy nejlonzsákba, és visszavonszolta az alagútba, ahonnan kijött, egy harmadik férfi pedig Barry lábával követte őket. – És ez azt jelenti, Stacker kisasszony a már amúgy is tetemes készletéhez hozzáadott további néhány Blood Pointot. – Wright elődugta a fejét, és elindult az összecsapások koptatta földön Staxxx felé.

Staxxx felnézett, és a földre köpött, ahogy a férfi közeledett.

Wright lelassított, de nem állt meg.

– Micsoda show, micsoda show! – mondta, hangjával is mosolyogva. – Milyen érzés most Hurrikánnak lenni?

– Olyan, mintha egy gyereket roppantanál össze a kezedben. Mintha a saját bőrödet néznéd, ahogy szétnyílik, miközben a jövőnek szóló üzeneteket faragsz a karodba – felelte Staxxx elfulladó lélegzettel. Ő is egy volt a nézők közül. Ő is azt figyelte, ami történik. – Nevezz csak Colossalnak, mert látom a jövőt. Isten hozott! – Egy nap majd megértik.

A tömeg elismerően tapsolt. Kulturáltak voltak, tetszett nekik Staxxx és az ő szavai. Azt akarták, hogy éljen, és szerették, mert ezt csinálta. A BattleGround a durva erőszak szentélye volt, és Staxxx is éppen olyan erőszakos rajta, mint bármelyik másik, ám a többiekkel ellentétben, ő szinte minden összecsapás után valami többet is adott. Egy verset, egy történetet, és persze még több szeretetet. Ehhez ragaszkodott. Erőszakossága, melegsége, rejtélyes vagy egyértelmű üzenetei, ezek mind ott halmozódtak a Hurrikánnak nevezett karakterben. És mivel a nézők önmagukat jó és tanult embernek tartották, már jóval korábban eldöntötték, értékelni fogják, ahogy a nő szórakoztatja őket, függetlenül attól, néha mennyire ránehezedik a mellkasukra, még ha azon is töprengenek közben, hogy… Nos, ezt inkább hagyjuk. Leginkább az izgatta őket, hogy egy lépéssel ismét közelebb került a Colossal szinthez, ahhoz a magassághoz, melyet csak a valaha volt legnagyobb Linkek értek el.

A stadion termeinek mélyén Thurwar elmosolyodott a kellemetlen érzésen, melyet, mint újonnan kinevezett Grand Colossal, érzett.{12} Ez egyfajta tulajdonjog. Mostanra már majdnem három teljes éven van túl, és úgy érezte, joggal birtokolja új címét. A címet, amit csak egy olyan barátja élete árán szerezhetett meg a közelmúltban, akit életének ezen szakaszában ismert meg. Most az övé volt. Grand Colossal. És bár Staxxx az imént épp azt mondta a tömegnek, nevezzék Colossalnak, a tény az, hogy, legalábbis egyelőre, Staxxx még mindig Harsh Reaper.

– Kimondatott – zárta le Wright, és intett az őröknek, vigyék vissza Staxxx-et.– Valami bátorító szó a szerelmednek? – ragadta meg Wright Staxxx véráztatta haját, mielőtt engedte volna távozni, majd savanyú képet vágva dörgölte le kezéről a vörösséget. – Tudod, ez az ő nagy estéje. Ha nyer, új lépcsőfokra jut. Már majdnem harmincöt hónap. Mit gondolsz erről?

– Azt hiszem, a Circuiten ünnepelni fogunk – felelte Staxxx. – És talán az olyan srácok is kapnak valami sikamlósat, mint te. – A tömeg egyként nevetett. Wright zavart színlelve szája elé kapta a kezét.

– Ezt mi csak remélhetjük – mondta Wright, miközben a Staxxx mögött álló egyik őr a nő csuklójára nyomott egy fekete Magrod™-ot{13}. A három vörös csík egybeolvadt, ahogy Staxxx csuklója a rúdhoz tapadt, ő pedig felállt. Miközben felemelkedett, úgy festett, mint egy horgászzsinórra akadt cápa.

– Szeretlek – mondta Staxxx még egyszer búcsúzóul. A tömeg üvöltött. Staxxx, miközben húzták, elfordította a fejét, hátha megpillantja Thurwart. A vártnak megfelelően látott is egy üres helyet. Az egyik őr felkapta Staxxx kaszáját és kését, majd mindannyian eltűntek a stadion gyomrában, mialatt a tömeg az új Electriko Power™ FX–709 kisteherautó reklámját nézte.

A rendvédelmiek csizmája kopogott a szürke padlón, és visszhangot vert a Vroom Vroom City Rollers, egy alsóbb ligás baseballcsapat portréival díszített falakon.

– Nocsak, arra senki se gondolt, hogy szükségem lehet egy törölközőre? – kérdezte Staxxx. Az őt maga után húzó őr kissé hátratántorodott. Szemvédője ellenére is látszott rajta, valamelyest zavarban van. Mint minden rendvédelminek, az ő sisakjának is a szemét tökéletesen kitakaró, fekete napellenzője volt.

– Elítélt, fogd be! – mondta az őrök vezetője, bicepszén a megkülönböztetést jelképező szürke sávval. Fekete botjával hátba bökte.

– Nem ezt akarod mondani – felelte Staxxx, a szemellenzőre meredve.

– Be kell fognod a szád, elítélt – ismételte az őr. Intett az egységnek, hogy haladjanak tovább.

Staxxx lehunyta a szemét, és tovább lépkedett.

– Törölközőt akarok.

– Lesz egy az öltöződben, zuhanyzó is. Te is tudod, Stacker.

– Staxxx.

– Elítélt – mondta a vezető.

– Colossal.

– Még nem.

Staxxx a földre rogyott. A hátára esett, karját pedig a magasba emelte az őr kezében tartott Magrod™. Érezte a vért a bőrén, ahogy kiszáradt és hámlott. Megpróbálta magába szívni az élet ezen pillanatait, mikor nem százezrek nézik, csak néhány gyenge férfi. Amikor nem lebegnek kamerák a seggében, arra ösztökélve, legyen Hurrikán. Itt szabadon sajnálkozhatott, nyíltan reménykedhetett, önmaga lehetett. Megpróbált kifejezetten önmagára gondolni. Nem a Circuitre, Thurwarra vagy Sunsetre, vagy arra a szegény férfira, akit nemrég lemészárolt.

– Gyerünk, elítélt! – csapott az egyik őr a bordáira a botjával. Elég keményen, hogy köhögnie kelljen, de elég óvatosan, hogy tudja, a férfit aggasztja, mi történik, ha megsebzi őt.

Ki akarta élvezni ezt a kis időt ezzel az önmagával, akit csak ritkán látott. Mély rettegést, az adrenalin csökkenését, fejfájást és kemény félelmet érzett az őt sokféleképp elérhető megtorlás miatt. Azt mondogatta magának, ő Hamara Stacker. Azt mondogatta magának, ő Hurrikán Staxxx. Aztán azt mondta, ő nem is tartozik ezek közé. Szorongása maga alá temette, és próbált emlékezni rá, hogyan kell lélegezni, próbálta felidézni, hogy ez az ő boldog időszaka. Ismét a bordái közé csaptak, és egy bot keményen eltalálta a csípőjét is. Mély levegőt vett, és elgondolkodott a körülötte lévőkön: a tőle félő gyenge férfiakon. A frissen kiontott véren. A beton hűvösségén. Az újabb, egyre közeledő csizmák koppanásán.

Staxxx kinyitotta a szemét, és a vezetőre nézett. A férfi feje oldalra fordult. Az egység rá figyelt.

– Nagyságos Staxxx Kisasszony – szólalt meg a vezető –, legyen szíves felemelni kolosszális seggét! – A hónaljánál fogva húzta talpra. Ő engedett neki, és felállt.

– Én csak ennyit kérek – mondta a nő mézesmázosan.

Megmozgatta a vállát, kinyújtotta a nyakát, hogy megbizonyosodjon róla, nem sérült meg, a rendvédelmi nem tudta megsebezni. Néhány méterrel előttük kinyílt egy ajtó. Staxxx elmosolyodott, és ujjaival odaintegetett.

* * *

– Hadd menjek oda hozzá! – kérte Thurwar halkan.

– Oké, de csak fürgén! – felelte az egyik rendvédelmi. Végtére is, ő itt Thurwar.

Thurwar rögtön észrevette, hogy Staxxx hozta össze valamiképp azt a késlekedést, ami lehetővé tette számukra a találkozást a teremben. Látva, hogy él és mosolyog, még ha véres is, sőt főleg, hogy véres, Thurwar úgy érezte, egyenesen belelát a valódi Staxxx-be. Abba a személybe, aki épp az imént gyilkolt, és még frissen pezsgett benne a halálhozóként ébredő valamennyi érzelem. Erősebben megmarkolta a kezében szorított harci kalapácsot, és előrelépett. A Staxxx-et körülvevő férfiak pontosan tudták, félre kell húzódniuk, mikor Thurwar odaér. A Staxxx-et rúdján tartó tiszt felettesére nézett, aki bólintott, és ő elengedte foglyát. A nő csuklóján két vörös vonal látszott, ahogy összeérintette. A két harcos, az egyik még tisztán, a másik egy élet kioltásával szennyezetten, lehunyt szemmel.

– Jól csináltad – mondta Thurwar, két csuklóját pont úgy összeérintve, mint Staxxx a sajátját.

– Romantikus – felelte Staxxx, elfordítva arcát, nagy csalódottságot mímelve. Thurwar elmosolyodott. Majd elfordult, és felkínálta szénszálas páncélba bújtatott vállát, rajta a LifeDepot™ logójával, egy szögre lecsapó kalapáccsal. Staxxx kedvesen odafordult, és ő is felkínálta a saját vállát. Összedörgölték őket, a lakberendezési cég logóját vér szennyezte be, miközben Thurwar lehunyta a szemét. Staxxx a magáét nyitva tartotta, és nézte, ahogy Thurwar élvezi a pillanatot. Ez egy csataölelés volt két igazi harcos között, amilyeneket a világ már évszázadok óta nem látott.

Thurwar tovább dörgölőzött, míg Staxxx hátrébb nem húzódott, felegyenesedett, és megvárta, míg Thurwar kinyitja a szemét.

– Most koncentrálj! – mondta Staxxx. – Vissza kell térned hozzám, hogy változtatni tudjunk a dolgokon. Tenni, ahogy Sun kívánta. – Többet nem mondott; túl sokat sugallni a jövőre nézve a harcon kívül, veszélyes volt. – A mostban kell jelen lenned, hogy ölj. Te és én – zárta le.

– Te és én – grimaszolt vissza Thurwar.

Thurwar ezután Sunsetre gondolt, a korábbi Grand Colossalra. Hozzá hasonlóan ő is megértette, mit jelent ezt az életet választani. Ám e hét elején arra ébredtek, hogy holtan találták. Meghalt, de senki sem tudta, hogyan. Egy BlackOut Night{14} idején halt meg, mikor minden kamera ki volt kapcsolva. A világon senki sem látta, hogyan ölték meg, kivéve azt, aki elkövette. Átvágott torokkal találtak rá, mintha valaki mögé osont volna. Bárki is volt, Sunset saját kardját használta, és precízen tette. Sunset már közel járt ahhoz, hogy meglássa a világot. Ő pedig hagyta, hogy kicsússzon a keze közül. Valaki a sajátjai, az Angola-Hammond Chain-Gang tagjai közül megölte Sunset Harklesst, és neki, Loretta Thurwarnak, aki mindent tudott az A-Hammről, aki maga volt az A-Hamm, még csak ötlete sincs, ki lehetett. Azokra a halvány sejtésekre pedig, amelyek ébredtek benne, még csak gondolni sem volt képes.

Motoszkált benne valami érzés, de elnyomta, ahogy oly gyakran kénytelen volt. Mély lélegzetet vett az orrán át, kicsit benn tartotta, majd kiengedte mindennel együtt, ami nem ő volt, meg a kalapácsa. Míg véget nem ér a harc, ezen kívül számára nem létezhet semmi. Thurwar végül kinyitotta a szemét, és Staxxx-re nézett. Mára egy Question Matchet húzott, ahol nem lehet tudni, kivel fog szembeszállni, és mik lesznek a szabályok. De most még erre se tudott gondolni.

– Nincs senki odakint, aki miatt aggódnod kellene – mondta Staxxx. – Szerencséd, hogy az én Chainemben vagy – tette hozzá mosolyogva. Ezt ugyan viccnek szánta, de igaza is volt. Az ugyanahhoz a Chainhez tartozó Linkek soha sem küzdöttek egymással a BattleGroundon. Az egyes Chaineket ugyan nem arra tervezték, hogy csapatokat alkossanak, de a szabályok miatt akár azok is lehetnének. Megoszthatták egymással a harci stratégiákat, segíthettek egymásnak fegyvert szerezni, ahogy azt Thurwar is annyiszor megtette már. Ez az a Chain, amit Sunset hirdetett. A saját Chained Linkjei voltak az egyetlenek, akikben megbízhattál. De még ennek ellenére is gyakran kicsinálták egymást. Ám Sunset más volt, és másokat is erre késztetett. Közülük való volt, egy bajnok, de nem az erejét hangsúlyozta, vagy hogy hány emberrel végzett, ehelyett azt a gondolatot hirdette, bármelyikük jobb, mint amit a világ gondol róluk, és ezt egymás segítésével meg is tudják mutatni.

– Te vagy az én Chainemben – mondta Thurwar, burkoltan hangsúlyozva, melyikük is a Colossal.

Staxxx megpróbált még egy vigyort kisajtolni Thurwarból, de Thurwar arca ismét egykedvűvé vált. Staxxx tudta, hogy Thurwar már átalakult a harcossá, akitől retteg a világ. Szeretett volna még az emberrel néhány percet, vagy legalább néhány meleg másodpercet eltölteni. De már késő volt.

– Rendben, ennyi – mondta Staxxx kísérőinek a parancsnoka. És egy pillanatra a teremben mindenki hálás volt ezért. Staxxx folytatta a továbbhaladást, aztán jött a zuhany és egy újabb X tetkó a bőrére.

Thurwar továbbment, előre. Hallotta, ahogy Micky Wright felkészíti fogadására az embereket.

A B3

A B HÁROM nem engem szolgál. A B Három nem engem szolgál. A B Három nem engem szolgál.{15}

A Koalíció az Új Rabszolgaság Felszámolásáért csak egy volt a MotoKline aréna körül felvonuló csoportok közül. Létszámuk talán néhány tucatnyi. Vagy talán száz? Nile nem tudta, de remélte, a riporterek százakat említenek, nem néhány tucatnyit, pedig kétszázan biztosan nem voltak a tüntetésen. Még mindig büszkén állt, izzadt tenyerét a megafon köré szorítva. A felhívás a gyülekezőre kiment. Láthatták a hírekben, hírfolyamokban. Sunset Harkless meglepetésszerű halála azt jelentette, jönniük kellett.

Nile Sayesville-ből vezetett idáig a kocsijával, ahol a Koalíció általa vezetett ága székelt. Csomagolt harapnivalót is. Csalódott volt, mert Mari nem vele jött, hanem anyjával, Kaijal, a Koalíció irányítóbizottságának elnökével. De ő is feketébe öltözött, ahogy mindannyian, itt izzadt, kántált, és nem Staxxx-et, Thurwart vagy Sai Eye Aye-t nézte, hanem minden, mellettük az Aréna felé haladót emlékeztetett rá, mérget habzsolnak, nem számít, mennyire ízletes a csomag. Itt volt barátjával, hogy gyászoljon. Az ráadásul kifejezetten klassz volt, hogy a többi tag úgy gondolta, jó munkát fog végezni a megafonnal, azzal a sima vintage műanyagdarabbal, mely az erő képzetét keltette benne.

– A B Három nem engem szolgál! – Felerősített hangja vezette tucatnyi követőjét. Meg se tudta már számolni, hányszor járták körbe az arénát. Minden egyes lépésnél hallatták a hangjukat. Több mint egy órája itt voltak már, mire elég magabiztosnak érezte magát, hogy elfogadja a megafont. És most itt volt.

– Rendben, kapcsold be! – mondta Mari, és finoman a bordái közé könyökölt. – Megkaptad a mikrofont, úgyhogy rajta!

– A B Három nem engem szolgál! – kántálta Nile még egyszer utoljára. Mari haja fekete fürtökben göndörödött feje körül, csak egy fekete pánt tartotta össze a homlokán és a hajvonalán. Szeme barna örvényként fénylett, és ha mosolygott, apró gödröcskék jelentek meg az arca két oldalán. Ez persze a tiltakozó gyűlésen nem igazán fordult elő, amit Nile természetesen megértett.

Nile hallgatta a tömeget, hallotta, ahogy a szavak inkább elnyúlnak, mintsem előtörnek a torkukon. Elvette a megafont a szájától, és odasúgta Marinek:

– És most?

– Nem látod, milyen gonosz? Mi nem akarjuk a BBB-t – felelte a lány.

– Nem látod, milyen gonosz? Mi nem akarjuk a BBB-t – ismételte meg Nile a megafonba. A kis csapat elismerően zúgott, miközben folytatta útját az aréna körül. A rendvédelmiek közeli figyelmétől kísérve megújult lendülettel skandáltak. Még mielőtt összeszedte volna bátorságát, hogy ő legyen a vezérmondatok felvezetője, Nile alaposan megfigyelte a többieket. Ez igazából egy művészeti forma. Gyorsan, pontosan és őszintén kiválasztani az adott pillanat uralására szolgáló szavakat. Ha rosszul csinálod, pont olyan kínos, mint kifordult bokával futni. Ha jól csinálod, olyan, mintha egyetlen, egységes és legyőzhetetlen erővé fércelnéd össze az egybegyűlt lelkeket. És ha egy hang alá elég sok embert össze tudsz gyűjteni, akkor, Nile hite szerint, bármit megtehetsz.

Nem látod, milyen gonosz? Mi nem akarjuk a BBB-t!

Nem látod, milyen gonosz? Mi nem akarjuk a BBB-t!

Nem látod, milyen gonosz? Mi nem akarjuk a BBB-t!

Nile eggyé vált a körülötte lévőkkel. A rendvédelmieknek volt a „kísérőjük”, a védelmezőjük, ahogy az engedélyben ígérték.

– Kérj engedélyt, és átadod nekik a hatalmat – mondta Kai három találkozóval korábban. Ám a demonstrációt a helyi Vroom Vroom csoport vezette, és ők az engedélykérés mellett döntöttek. Remélték, hogy jól sikerül a műsor, és biztosítani akarták, hogy a dolgok ne fajulhassanak el. Nile ez egyszer egyetértett Kaijal.

A rendvédelmiek sötétkékbe és merev feketébe öltözve, motorkerékpárjaikon köröztek, vagy kidüllesztett mellkassal sétáltak a csoport körül, jelvényük ragyogott a késő délutáni napsütésben. Meg ahogy a legtöbb nagyobb sportesemény, koncert és (főleg) gyűlés, tiltakozás esetében is, az utca túloldalán egy kis fekete tank parkolt, túlsó oldalán élénksárga VVPD felirattal, a tetején egy könnyedén vigyorgó, védőszemüveges, sisakos rendőrrel.{16} Amikor egy autó elhajtott mellettük, és kikiabáltak belőle a tömegnek, hogy „Ribancok!”, Nile látta, ahogy az egyik rendőr kuncog, és felemelt hüvelykujját mutatja a sofőrnek.

Ennek ellenére néhány bámészkodó azért szolidaritást mutatva felemelte az öklét. Volt, aki tapsolt, miközben elhaladt. Mások nevettek. A legtöbben azonban úgy tettek, mintha a tüntetők nem is lennének ott. Persze néhányan nem is csak megjátszották. Ők tényleg nem is gondoltak rá, hogy ezeket a nőket és férfiakat valójában ugyanaz a kormányzat gyilkolja nap mint nap, melynek a gyermekeik hűséget fogadnak az iskolában.

Nem látod, milyen gonosz? Mi nem akarjuk a BBB-t!

Nem látod, milyen gonosz? Mi nem akarjuk a BBB-t!

Nile hangja egyre rekedtebbé vált. Elkapta Mari vállát, és felé nyújtotta a megafont.

– Még mit nem – mondta Mari, letekerve a vizespalack kupakját, eljátszva, mennyire felfrissíti a víz, majd majdnem megfulladt, mert elnevette magát ivás közben. Nile nyelt egyet, és már épp kiáltani akart, amikor ismét megszólalt a zene. Kívülről is remekül hallották az egyik leghalálosabb és legkedveltebb akciósport sztár, a Hurrikán Staxxx-ként ismert Hamara Stacker belépő zenéjét.

– A francba – mondta Nile a megafonba, még mielőtt eszébe jutott volna elvenni a szája elől. Mindent megtett, hogy elkerülje a tényleges BattleGroundot. De a brutalitás már ott volt mindenütt. Állítólag a SportsViewNet a játékok teljes körű közvetítésére készült. Eddig csak állóképeket mutogattak a Linkekről, ahogy valaki az öklét mutogatja, a bicepszét hajlítja, vagy veri a mellkasát, a másik pedig meghal a mocsokban. Most pedig még ezt a minimális tisztességet is félredobják a teljes elérés érdekében. A fizetős adatcsatornák helyett a Chain-Gang a szokásos adatcsatornákon is könnyen elérhető lesz.

Nile már régóta nem nézte a SportsViewNetet.

A BattleGround olyan érzést keltett benne, mintha kitépték volna a szerveit. Még iskoláskorában, a Chain-Gang All-Stars indulása után néhány éven belül elvesztette a barátait, mert nem volt hajlandó még csak beszélgetni sem a halálig tartó mérkőzésekről, viszont mivel gyilkosságnak tartotta, kritizálni határozottan tudta őket. Az egyetem előtt néhány évet dolgozott. A végzősökkel egyidősen került a gólyák közé, és hogy nem volt hajlandó semmire a Chain-Gangekkel kapcsolatban, csak tovább nehezítette a helyzetét a kampuszon.

Ez egy sport.

Regisztrálnak rá.

Ezek erőszakoló fickók, haver.

Van néhány fehér is köztük, ez így tisztességes.

Ezek veszélyes emberek.

Ne légy már punci!

Ő elutasította az egészet, és ez nagyon különös emberré tette. De végül csak talált olyan barátokat, akik ugyanígy éreztek, és mivel tudták, hogy tenniük kellene valamit, aktivisták lettek. Vagy legalábbis megpróbálták. Általában persze buliztak, tanultak, élték a fiatalok bolondos életét. Ám mikor idejük volt, demonstráltak és találkozókat tartottak. Humán Ligának nevezték magukat. Nile büszke volt rá, hogy, noha ő már három éve végzett, még mindig van egy szekciójuk az egyetemen.

– Mozdulj, fiú! – mondta Mari, majd kivette Nile kezéből a megafont. Mély lélegzetet vett, és Nile-nél hangosabban, tisztábban azt mondta: – Ma itt meggyilkoltak egy embert. – Első megszólalása olyan érzést keltett, mintha egy tényt jelentene be, csak úgy hétköznapi módon. – Ma itt meggyilkoltak egy embert – mondta ki másodszor is, aztán térdre ereszkedett. A körülöttük lévő csoport hullámként követte példáját, bár nem sikerült olyan egyenletesre, mint amikor a dominók dőlnek. Végül mindannyian a hátukon vagy a hasukon feküdtek a MotoKline Aréna déli bejáratánál, mint szokták, amikor egy összecsapás véget ér, miközben ők odakinn menetelnek. – Ma itt meggyilkoltak egy embert! – mondta Mari, már sikoltva, mintha egy családtagot látna maga előtt, egy apát. Nile látta, ahogy a mellkasa emelkedik és süllyed, érezte nyers, erőszakos és valódi energiáját. A lánynak nem volt könnyű élete. Annyi mindent döntöttek el helyette, vagy vettek el tőle olyan emberek, akiket nem is ismert. Mikor Nile megpróbált Marivel arról beszélgetni, hogyan nőtt fel, a lány gyorsan bezárkózott. Ugyan nem szeretett nyomulni, de úgy döntött, a tiltakozás után megkérdezi, akar-e róla beszélni. – Ma itt meggyilkoltak egy embert! – sikoltotta Mari ismét, felnézve az égre, nagy levegőt véve az egyes kiáltások között. A felvonulók vele voltak. Nile vele volt. A szája véletlenül megérintette a földet, de egyáltalán nem törődött vele. Ők voltak az élő emlékhely. Tökéletesen egyek voltak. A hangok Mari vezetésével törtek elő a torkukból, és a lelkük összehangolódott. Megismételték, kántálták.

Ma itt meggyilkoltak egy embert.

Ma itt meggyilkoltak egy embert.

Ma itt meggyilkoltak egy embert.

Aztán:

Remélünk, és imádkozunk egy másik világért. Kérünk, hogy lásd, megtévedtünk. Létezik jobb út. Kérünk, nézz ránk. Félsz. Mi is félünk, és ebben egyek vagyunk. Kérlek, hallgass meg minket. Egy embert meggyilkoltak. A neve…

Nile a telefonja után nyúlt, megtalálta az információt.

– Barry Harris volt a neve – mondta Marinek.

– Barry Harris volt a neve – sikoltotta Mari, és a gépezet a düh és az imádság kórusává szentelte felerősített hangját.

Barry Harris volt a neve – sikoltotta a csapat a világnak. Barry Harris volt a neve – mondták, és együtt sokkal többet jelentettek.

Megszületett és élt, szeretett és gyűlölt. Mi nem mentegetjük őt vagy a káoszt és a fájdalmat, amit a világnak okozott, de mivel látjuk és tudjuk, hogy amit tett, a pillanat, a zavarodottság és a düh támadása volt minden ellen, ami szent, emlékeznünk kell rá, és be kell látnunk, amit büntetésként rámértünk, az ő igazát erősíti. Az ilyen büntetés nem azt sugallja, tévedett, csak azt, kevés volt hozzá. Az ilyen büntetés olyan, mint megöntözni egy magot. Barry Harris volt a neve. Barry Harris volt a neve. Feláldoztuk őt, hogy saját félelmünket tápláljuk. És kényeztessük saját lustaságunkat.

Barry Harris volt…

– Kapjátok be! – harsogott egy hang egy résnyire lehúzott ablakból. A kocsi ugyan lassítás nélkül elszáguldott, de a szavak célba találtak.

– Te kapd be! – vágott vissza az ég felé az egyik felvonuló dühtől feszülten.

– Hé, minden rendben, hé!

– Nem, az a faszfej kapja be!

Kai és még néhányan odamentek megnyugtatni a mindkét öklét apró fegyverekként oldalához szorító férfit. Nile a zebra melletti mosolygó rendvédelmi tisztre nézett. A tiszt egy pillanatra ugyan félresöpörte vigyorát, amikor rájött, hogy Nile őt nézi, aztán újra felkacagott, majd halvány mosolyra váltott. Nile letörölte a kavicsokat az ajkáról. Váratlanul és határozottan egy arcba csapódó ököl puffanását hallotta. Egy pillanatra összezavarodott, mégis hogyan és kicsoda, de mikor megfordult, látta, ahogy férfiak újabb csoportja – mindegyik valamelyik kedvenc Linkjével díszített pólót viselve, és az egyikük, jobb szeme alatt tetovált X-szel – lendületesen rohan a Déli Pláza felé. A verekedés már kitört. Mari az egymást püfölő emberek felé futott.

Mari, aki nemrég veszítette el az apját, a Sunset Harklessként ismert férfit, a világ egyik leghíresebb Linkjét, szélsebesen vetette bele magát a harcba.

Nile pedig utána, és úgy érezte, bármire hajlandó.

{1} A Chain-Gang az amerikai börtönszlengben az egymáshoz láncolva munkába állított rabok csoportját jelenti, akik, mivel egymástól sem tudnak elszakadni, ha szökni akarnak, csak együtt, teljes egyetértésben tehetik.

{2} Büntetés-végrehajtási Szórakoztató Iroda, a továbbiakban CAPE

{3} csatamező, harcmező

{4} Circuit: áramkör. Ebben az esetben a körút, amit a Linkek megtesznek egy évadban az egyes BattleGround-összecsapások között, és amit a LinkLyfe élőben közvetít, mint egy valóságshow-t. Részei a March (eközben időnként Melee típusú összecsapásokkal), az éjszakai táborozások, a Hub Cityk.

{5} MagnoKeep: mágneses rögzítő platform, a versenyző csuklójába épített, csontjaihoz rögzített karperec segítségével mozgásképtelenné tudja tenni az embert.

{6} M mint Murder, azaz gyilkosság

{7} Holo Microphone Camera (HMC) EyeBall™: az akciósportok elsődleges közvetítő eszköze. Ezek az önjáró, intelligens kamerák akár be is mocskolódhatnak a piszokba merülve, hogy önnek ne kelljen. Kodex termék.

{8} A BattleGround lelátóján felállított fülke, különleges vendégek számára.

{9} Link: a Chain-Gang egy tagja, chain láncot jelent, a link ebben az esetben láncszem.

{10} A versenysorozat győztesei Blood Pointokat kapnak, ezek összesített száma határozza meg szintjüket, és fizethetnek is velük bizonyos előnyökért, mint jobb fegyver, jobb étel, kényelmesebb elhelyezés a Circuit egyes állomásain, vagy mint itt is, jobb lelátóhely az arénában.

{11} Barry Harris részeg volt. Már megint. A rendőrök eszméletlenül találtak rá, Harold Marcer holtteste fölött, akiről Barry azt állította, a legjobb barátja. „Hát, igen érdekes módja a barátság kimutatásának”, viccelődött a rendőr, majd ököllel szájon vágta, és a megbilincselt Barryt betuszkolta a járőrkocsiba.

Barry és Harold együtt birkóztak a középiskolában. Néha még most is. És Harold nem volt meghátrálós típus, még úgy sem, hogy Barry a 220 fontos, Harold a 160-as kategóriába tartozott.

„Emlékszel, hogy valami esetleg felidegesített?” Barry arra emlékezett, hogy valami miatt ideges volt, de azt elképzelni sem tudta, hogy valaha is ennyire mérges lehetne. Általában Harold volt az, akihez fordulhatott, mikor Tiff lelépett, dobta őt vagy visszajött, csak hogy ismét félredobja. De berúgtak, és arra ébredt, hogy Harold hideg, és fejét Barry mellkasán megtámasztva alszik. Barry karja pedig barátja nyaka köré fonódik. Barrington Eli Harris.

{12} Ezt a címet mindenkor a Freedhez legközelebb álló Linknek ítélik oda. Minden Link a következő szintek valamelyikéhez tartozik: Rookie, Survivor, Cusp, Reaper, Harsh Reaper, Colossal, Grand Colossal, Freed (Újonc, Túlélő, Küszöb, Kaszás, Arató, Kolosszus, Nagy Kolosszus, Szabadult)

{13} Az ArcTech™ mágneses vezető rúd Te-SIP 2.2 Magrod™ model 7 a Magnetic biztonsági eszköz család valamennyi 7-es sorozatú termékével használható vezérlőként, szállítási segédeszközként, valamint nem halálos védelmi és fegyelmező eszközként is. Az ArcTech™ a legkevésbé halálos a Taktikai Biztonsági piacon.

{14} A BlackOut Night egy olyan éjszaka, mikor a szereplőket szakadatlanul követő kamerák és mikrofonok nem működnek, hogy az érintettek olyat is tehessenek, amit a cenzúra nem engedne a nézők elé tárni.

{15} A Jogszerű Választás Törvénye, melyet általában Bobby’s Bloodsport Bridge-nek (Bobby Véres Sporthídjának) vagy BBB-nek, B3-nak, vagy B Háromnak neveznek (elfogadva Robert Bircher elnök által), kimondja, hogy az állam elítéltjei saját akaratuk és belátásuk szerint dönthetnek úgy, hogy az állami kivégzés vagy a legalább 25 év hosszúságú börtönbüntetés helyett részt vesznek a CAPE programokban. Három év sikeres részvétel után a kinevezett gondnok kegyelmet adhat, ami jelentheti a büntetés enyhítését, vagy a teljes felmentést.

{16} A Law Enforcement Support Office (LESO), magyarul Rendfenntartási Támogató Iroda működteti az 1033-as programot, melyet George Herbert Walker Bush elnök kormányzása idején hoztak létre, és katonai felszerelést ad át a polgári rendőrségnek. A feleslegessé vált felszereléseket, fegyvereket stb. a kábítószer elleni harc támogatására kell felhasználni.