Tüdős Klára

Rongyok

A teljes memoár
– részlet –

Lektorálta és az utószót írta
SZEKÉR NÓRA

A jegyzeteket írta
SCHMAL ALEXANDRA

A fekete-fehér képek, ahol másként nem jelezzük, a család tulajdonában vannak.

© Tüdős Klára örököse, 2026

I. rész

Bevezetés:
Az édesanyám rongyai

Meleg, nyári este volt. A várost valósággal megfeküdte az akácillat. Angol matrózing s a nagyanyám‍¹ lepedőjéből készült rakott szoknya volt rajtam. Hónom alá vágva az extra fekete húrozású rakett, amit Londonból hoztam, meg egy rakás labdarózsa.

A tiszti teniszről jöttünk Encivel.‍² Egy sereg gavallér kísért a kapuig. Azon a nyáron még a régi házban laktunk a Péterfia utcán, de már nem volt a miénk. Nagy banktartozások, jótállások, csődbe jutott iparvállalatok miatt el kellett mindent adni. Én városi ösztöndíjjal az Iparművészeti Iskolában tanultam Pesten. Csak a vakációt töltöttem Debrecenben.

Lassan dudorászva mentem a hosszú udvaron végig, s a konyhában látva világosságot, egyszerre éhes lettem. Nem találtam ott senkit, s gondoltam, mindenekelőtt keresek valami ennivalót a kamrában. Hosszú folyosó vitt a konyhából a szobákhoz. A kamara erről nyílott. Az ajtaja félig nyitva, s bent égett a villany.

Mikor beléptem, első percben csak a nagy felfordulást, a sok szerterakott ruhát s a nyitott, naftalinszagú, nagy kamaraszekrényt láttam. Aztán dermedten meredtem anyámra,‍³ aki a kihúzott fiókba, a sok tarka rongy közé borulva zokogott. Rémülten odaugrottam, és próbáltam kihúzni a rongyok közül, de ő eltaszított magától, és görcsösen, szinte hangtalanul zokogott.

Kirohantam, hogy valakit segítségül hívjak. Kiabálásomra előkerült az öreg Lidi a házmesteréktől. Az ő szavára megmozdult anyám. Felült, s magához ölelve egy csomó rongyot, most már hangosan zokogva beszélt: – Az életem. Az egész életem! Nézze, Lidi, maga emlékszik. Ez a pepita szövet a Jani‍⁴ kedvenc nadrágjának a darabja. Ez a rózsaszínű kasmír, ez a pongyolám, amit még stafírungba kaptam. Ez a csipke meg a kis Klári karonülős gallérjáról való. – Jaj, istenem, istenem!

Aztán egy másik csomó után kapott. Apró, terpentinszagú flanelrongyok egy batyuba kötve. – A nagytakarítások! Ezekkel pucoltuk a bútort, kilincseket ünnepek előtt. Lidi, maga tudja, hogy szerettem a ragyogó kilincseket. Istenem, szegény Janit mennyit bosszantottam vele. Soha, soha többé! – És megint ráborult a rongyaira.

Az öreg Lidi, a vén cseléd, rokonabb minden rokonnál, ott guggolt mellette. Simogatta, hagyta, hogy beszéljen, s csendesen csak azt mondogatta: – Úgy, lelkem, úgy. – Aztán bevitte szépen a hálószobába, s lefektette.

Én bementem a szobámba a rajzasztalomhoz, és bebújtam batikselymeimbe. Akkoriban nagy divat volt a jávai batik, s én szenvedéllyel viaszkoltam, festettem a színes sálakat, lámpaernyőket megrendelésre, ismerősöknek.

Kora ifjúságomtól megvolt az a pocsék szokásom, hogy csak a magam dolga érdekelt. Művészkedtem, terveztem, pancsoltam, ábrándoztam és építettem légváraimat a jövőről, és azt, hogy hogyan dűl össze a szemem láttára az anyám élete, észre sem vettem.

Nem voltunk jóban. Nagyon különböző természetek mi ketten. Ő szép, bájos, naiv. Én csúnya és okos. Mindegyikőnk restellte kicsit a másikat. Ő a nagy számat, krumpliorromat, én a csacsiságát. – Csak nagy ritkán oldódott fel köztünk ez a görcs, ez a rossz feszültség. Olyankor néha nagyokat beszélgettünk. Többnyire este, ha hálóingben odaültem az ágya szélére. Mert csodálatos ösztönös művészi érzéke, biztos ítélete imponált nekem, ő meg szeretett az én szárnyaimmal repülni.

De akkor este nem ültem oda az ágyára, nem hagytam, hogy mesélgessen a rongyairól. Máig bánom.

Elmúlt az este, és elmúlt az élet is. Anyám sincsen már, akit olyan kegyetlenül magára hagytam.

Hogy mi elevenedett meg előtte, mikor azt a rongyosfiókot kihúzta, ma már tudom. Ma, amikor nekem rongyosfiókom sincsen. Amikor nemcsak az az élet, de még rongyai sincsenek.

Nálunk pedig, az anyám családjában, a takarosan összesodort, fajta szerint különválogatott rongyok tisztelete sérthetetlen tradíció. Nagyanyámnak, összes nagynénémnek megvolt a maga rongyoszsákja, fiókja, kosara, a „rongybolt”. Nekem is. Hová lett? – Ahová a többi minden.

Most azonban, amikor már szabadulásnak látok minden veszteséget, nyugodt s derült érdeklődéssel szeretném kihúzni emlékeim fiókját. Szeretném még egyszer átkutatni a rongyaimat. Azzal a kíváncsi, válogatós, játékos kedvvel, ahogyan régen babaruháért turkáltam a családi rongyboltokban.

Mert beszélni is tudtak az ilyen kis ringy-rongyok annak, aki érti a szavukat.

Én még értem, s talán le is tudom fordítani suttogásukat. A fiatalok rohanó, lármás nagyvonalúsága meg sem hallgatja ezt a kis csendes motyogást. Pedig hátha szépeket és okosakat is motyognak. Kár volna szemétnek nézni s kidobni őket.

Én megelégszem, ha akad egy-egy unoka, aki ezeknek a történeteknek olvasása után jobban meg tudja majd becsülni a rongyokat.

A kvadrupp

Nagy, hasas antik szekrény volt ő, két karcsú fekete oszloppal, selymesre politúrozva. A gyökér mintái, melyekből az egyszervolt-holnemvolt asztalos szárnyait összeillesztgette, majd kutyához, majd meg ördöghöz, félszemű óriás hunyorgó pofájához hasonlítottak. – Ezt a nevet az öreg Lidi adta neki, aki még mindkettőjük fiatalkorában pesztrának a házhoz került. Hogy miért volt könnyebb kvadruppnak mondani, mint gardróbnak, az nem tudható. A család ellenben magáévá tette a névváltoztatást, és kvadruppnak becézte az öreg szekrényt.

Szép kovácsolt kulcsa is volt neki. Kicsit fityegett a kikopott zárban. Nem volt szabad kihúzgálni, piszkálni. Szépen összesodorgatott, színes rongyokkal teli zacskók, gombos- és gyöngyösskatulyák, papírba csavart tollak, szalagkarikák lapultak benne. Boltban kapható gyöngykirakó játék kismiska volt ezekhez a dobozokhoz képest. És a gombok! Kis, átlátszó tüllzacskókban külön a lyukas és külön a füles gyöngyház gombok. Külön a tarkák, üvegek és mindenféle csodálatos cifrák. Rózsás porcelángomb, szaloncukorhoz hasonló velencei, faragott fagombok, fonott bőr. Micsoda mennyei gyönyörűség volt ezeket kiborítani a szőnyegre, és turkálni bennök. Mintákat kirakni belőlük. Virágokat, halat, pálmaágat, fát, sárkányt. Nemegyszer elpityeredtem, mikor össze kellett markolni, hogy helyre rakjam, mert jött Nanuka: – Kis Klári, pakolni, itt vannak érted.

Nem szerettem hazamenni a magános gyerekszobába, ahol a Fräulein uralkodott. Nanukánál jó volt a földön hasalni, a „rongybót” kincsei között, és hallgatni, amíg Toldit, Keveházát, János vitézt vagy egyebet olvasott hangosan.‍⁵ Kötés közben! Mert soha másképp nem láttam olvasni, csak úgy, hogy harisnyát fejelt, amíg felolvasott.

Nanuka, 1890 körül

Az első világháború alatt volt úgy, hogy semmiféle gombot nem lehetett kapni. Az egész nagy család, rokonság, baráti kör rájárt a kvadrupp gyomrában rejtőző rongybótjára Nanukának. – Széthordtuk, elhasználtuk a csuda-gombokat és egyebet is. Mindenét, amire szükségünk volt. Természetesen, magától értetődően, mint a magunkét. Eszünkbe sem jutott, hogy az övé. Nemcsak a kvadrupp ürült ki, hanem a többi szekrény, vitrin, fiók, dobozok, ládák. Lassan lába kelt mindennek. Öreg kasmírkendő, csipkesál, toll-legyező, metszett pohár, kisasztal, könyv, lánc, gyűrű, fülbevaló, de még a szép vászonlepedői is. Nem kaptunk ugyanis teniszszoknyának valót, márpedig aki adott magára valamit, az – világháború ide-oda – csak fehér vászonruhában teniszezhetett. Nem is szisszent, amikor szétszabdaltuk őrizgetett, szép vászonlepedőit.

A márványoszlopos muzsikáló órát, melynek számlapján két kovács ütötte kalapácsával az üllőn a negyedeket is, nekem adta. – Ez is hozzá való – mondta, s egy kis darab sárga csíkos kartont adott a kezembe. Ócska kis rongy volt, szépen kivasalva, hártyapapírba takarva. – Kis dunyhahuzatnak a darabja – mondotta. – Vidd el! Dédanyád‍⁶ ebbe a kis dunyhába göngyölte be mindig az órát, ha utazott. Az volt a mániája, hogy az óra ketyegése nélkül nem tud elaludni. Kocsin járt persze Fehértóról Debrecenbe. Anyádat, aki a kedvence volt, sokszor vitte-hozta magával. Olyankor ketten ültek a kis ülésen: Irén, meg az óra a dunyhában. Furcsa, erőszakos, bogaras vénasszony volt szegény. A fia‍⁷ se szerette. Ha Böske nénéd‍⁸ kiskorában makacskodásával meg feleselésével felbosszantotta nagyapádat, csak azzal kiabált rá: „Te, Meskó Trézsi, te!”

Volt az öreg házban egy hatablakos folyosó, az üveges gang. Ez volt Nanukám üvegháza. Dézsába tűzött létrán kezdte futását a borostyán, hogy azután a marsalnil rózsával‍⁹ versenyezve fussa körül az ablakívek tetejét. Emlékszem olyan télre, hogy a párkányon virított végig a fehér viola, s kint esett a hó. Ha anyám vagy a többi lányai kérdezték: – Mit csinál mama ezekkel a virágokkal, hogy veszi rá a cikláment, azaleát, hogy minden évben virítson, mint a bolond, amit a kertésznek a valódi üvegházban sem tesz meg? Mitől gyógyul meg a keze alatt minden beteg virág? –, ilyenkor szerényen, de valami kimondhatatlan finom fölénnyel mosolygott. – Nem csinálok én velök, fiaim, semmit. Csak mindennap megnézem, s látom rajtuk, hogy melyik mit szeretne. Egyik kis langyos lábvizet a tányérjába, a másik szabadulni valami száraz levéltől. Van, aki szereti, ha megvakargatom a tövinél a földet. Némelyik süttetni szeretné meggörbült hátát a nappal. Beszél a virág, ha nem is szóval, ahhoz, aki szereti.

Anyám, nagynénéim mind szenvedélyes kertészek voltak, de Nanukánk virágnyelvét egyik sem tudta úgy igazán eltanulni tőle.

Átmenetileg ezt a gangot is meglakta a kvadrupp, két hatalmas fikusz közé fészkelve be magát. Katinka néném, legkisebb a három Kálmánchey lány között, szívesen bebújt velem a kvadrupp két kitárt ajtószárnya közé. Nyolc évvel volt csak öregebb nálam ez a nagynéném, s a rongyokat pont úgy szerette, mint én. Csodálatos időket töltöttünk mi a kvadrupp bendőjében. Katinka mindenféle sleppeket, fátylakat gombostűzött a ruhámra, s én illegettem magam, mint a valóságos királykisasszony.

Nanukám az ilyen mórikát nem nagyon szerette, s ha virágjai között babrálva ránk pillantott, nem állta meg szó nélkül: – Elég már ebből a folytonos cafrangolásból! Nincs leckéd, Katinka?

Ha magamra maradtam, kerestem a fásládából kukoricacsutkát, és azokat öltöztettem. A bukjelszoknya és az óriás kalapok idejében nem is volt nehéz csutkából divatdámát formálni. Amikor értem jött a Fräulein, hogy hazavigyen a Péterfia utcába, sajnáltam levetkőztetni gyönyörű csutkáimat, s eldugdostam különféle nagyszerű rejtekhelyekre. Például a fiúk szobájába. Ez veszélyes, de biztonságos hely volt, mert nemcsak nekem, de a szobalánynak sem volt szabad oda belépni. Elvben nagybátyáim maguk takarították ezt a szentélyt, de valósággal minden fogalmat felülmúló rendetlenség uralkodott ott. Nagyanyám időnként razziát tartott benne, és könyörtelenül tűzbe dobált minden, szobába nem való lomot. Közte persze az én divatcsutkáimat is. Bátyáim méltatlankodtak a tiplik, gumiragasztók és titokzatos alkatrészek megsemmisítése miatt, de Nanukával szembeszállni nem volt lehetséges. Dühökben suttogva nekem ígérték a pofonokat, ha még egyszer bemerészkedem a szentélybe. Én bömböltem, nem annyira a fenyegetés, mint inkább a csutkáim miatt, de nagyanyám, ügyet sem vetve az igazságra, rákiabált a fiúkra: – Ne bántsátok a kicsit!

Ez persze módfelett megnövelte a szarvamat. Szemfüles, hallgatódzó, leselkedő kis béka voltam én, aki nyelte a szót, és időnkint kellemetlenül kikotyogott dolgokat. Egyszer is öreg Lidinek elújságoltam, hogy Böske néném megegyezett a szomszédék Lacijával a kis zugban, hogy megvárja, míg felnő, és hozzámegy feleségül. Lidi megmondotta Nanukának, ő leszidta Böskét, aki bepanaszolt a fiúknál, ezek különben is érdekelve voltak, mert Laci az ő kebelbarátjuk volt. Egy ebéd után aztán, mikor nagyanyám lefeküdt, Zoltán és Kálmán holmi ígérgetésekkel lecsaltak a világos pincébe, jó messze Nanuka hálószobájától, s vallatni kezdtek, hogy melyik ujjamból szoptam ezt a pletykát Böskéről meg Laciról. Én az első szónál iszkolni próbáltam, s a pofonok csattogása alatt üvöltöttem, hogy „ne bántsátok a kicsit!” – de hasztalan. Emlékezetes elnadrágolás történt, az bizonyos. A furcsa csak az, hogy Böske néném sok esztendő múlva mégis ehhez a bizonyos Lacihoz ment feleségül.‍¹⁰

Olyan elemista koromban, amikor Katinka nagylány lett, és külön szobát rendeztek be neki, az átcsoportosítások folyamán a kvadrupp bekerült a nagy ebédlőbe. Voltaképp lakószobának kellene neveznem, mert nemcsak a kredenc s az ebédlőasztal, de nagyapámék két ágya s a ruhásszekrények is benne állottak. Az egyik oldalon a kvadrupp, a másikon a két kis öreg politúros kaszni egyvégtében. A szekrények teteje kisebb-nagyobb madárkalickával volt tele. A kalickában seregélyek, rigók, szajkó, csíz, mókus ugráltak, fütyültek, lármáztak. Nagyapám kedvencei. Nagyanyám pedig – ezer dolga mellett – takarította, etette, dajkálta őket, olyan magától értetődően, ahogy hagyta, hogy mi, fiatalok széthordjuk mindenét.

Pici, hajlott hátú, törékeny alakja úgy van előttem most is, ahogy a kvadrupp előtt térdel, és babaruhát keres a dédunokájának. Akkor már nagyon kicsi batyuk szerénykedtek benne.

A láthatatlan nagy batyu, mely a Nanuka hátát úgy meggörbesztette, a kifizetett váltók tömegével volt tele. Mikor nagyapám meghalt, olyan adósság maradt utána, hogy senki, egyedül nagyanyám hitte, hogy ki fogja fizetni. Az öreg házon kívül eladta mindenét az óvatolt váltókért.

A nagy, világos meg a többi pincéből kis kamarákat csinált. Felszerelte tizedes mérleggel, s kiadta piaci kofáknak. Zsibvásárt csinált a kapu alatt, ahol a tisztára pucolt cipőkrémes dobozoktól ócska láncig, kalitkától konyhaedényig, függönytől hintaszékig mindent pénzzé tett. A régi nagy háztartás romjait. Emlékszem, egyszer kis sámlin ülve találtam, ölében a gyúródeszkával. Kirichtolva‍¹¹ előtte kicsi staniclicsomagok. Tízesével, nagyság szerint cérnával kötözte őket össze.

– Mit csinál, Nanukám? – kérdeztem.

Mosolyogva rám nézett a pápaszeme felett.

– Malacot tarkázok! – Máig sem tudom az értelmét, de szerette ezt felelni a kíváncsiskodóknak. Aztán hozzátette: – Ti ezt nem értitek! Ezek kis zacskók, melyekben porokat hoztak éveken át a patikából. Eltettem. Gondoltam, jó lesz egyszer valamire. Most megveszik a kofák két krajcárért csomóját, virágmagnak.

Sorolhatnám a szorgos takarékosságnak, ötletes pénzszerzésnek ezer módját, amivel az a fáradhatatlan, pici öregasszony összekaparta a váltókra valót. A semmikből, egyedül! És kifizetett mindent, az utolsó vasig. Büszke lélek volt. Egyebekre büszke, mint szokás.

Iszonyatos sebet kapott egyszer ez a furcsa büszkesége. A nagyobbik fia, a szíve bálványa, a kedvenc, a csinos, aranyos, szerelmetes fia mérte rá a csapást. Valami fura fonákság volt a mi családunkban. Komoly, felelős, szorgalmas, teherbíró és vállaló nők, és csinos, kedves, felelőtlen, hogy ne mondjam, léha férfiak. Én egész kicsi gyerek voltam akkor, mikor ez a nagybátyám hozzányúlt valami idegen pénzhez. A dolog baráti körben történt, de kiderült. A család abban volt, hogy kifizeti a pénzt. És akkor nagyanyám azt mondta: „Jó, megtérítjük a kárt, de a fiam a szemem elé ne kerüljön többé. Tűnjön el ebből az országból. Kap egy hajójegyet Amerikába. Egyebet semmit. Takarodjon!”

Így dobta el a drágáját, aki becstelenségre vetemedett. Valósággal búskomor lett miatta.

A kisebbik fiával is szerencsétlen volt szegény. Tehetséges, okos fiú volt, de lump cimborája Ady Endrének. Tüdőbajt kapott, és jogász korában meghalt.‍¹²

Az Erzsébet-napokról is kell itt mondanom valamit. Régen nagy dolog volt a névnap, falun és városon, parasztoknál és uraknál egyaránt.

A mi családunk nagy névnapja az Erzsébet volt, amióta az eszemet tudom. Kicsi koromban sokat bőgtem azért, hogy Klárának kereszteltek, és nem Erzsébetnek. Olyanformán gondoltam, hogy aki valaki nálunk, az mind Erzsébet, és hát nem akartam senki lenni.

Debrecenben az első hónak is illett Erzsébet-napra‍¹³ leesni, ami nagyban hozzájárult a nap ünnepélyességéhez. – Dóczy-beli osztályfőnököm is négy éven át Erzsike volt, ami az osztályban lezajlott ünnepség után hazamenetelt jelentett. Rohantunk is, hogy kisvártatva simára nyalt fejjel, tiszta fehér kötényben induljunk, krizantémcserepeket cipelve, Nanukát és Böske nénémet köszönteni. Meleg sonkás kifli, sör, habcsók, sült gesztenye, likőr – mindent összevissza ettem, és ebédet soha.

Tüdős Klára, 1897 körül

Délután a másik Rákóczi utcai házba mentünk, az apám‍¹⁴ nővérét‍¹⁵ és az unokatestvéremet‍¹⁶ meggratulálni, ahol gesztenyepürét kávéztunk. Volt úgy, hogy fordított sorrendben ment a köszöntés, de délelőtt a sonkás kiflit és délután a gesztenyepürét, bárhová mentünk, megtaláltuk.

Máig úgy érzem, hogy az Erzsébet-napnak krizantémszaga és gesztenyeíze van.

Sokszor nevetve mondotta Nanuka: „Meglássátok, én májusban fogok meghalni, hogy sok pénzetekbe ne kerüljek, mert akkor olcsó a virág.” Beváltotta a szavát. – Mikor meghalt, fekete selyemruhája, maga kötötte fehér harisnyája, cúgos cipőcskéje, csipkesálja össze volt készítve a kvadruppban. Illendően akarta, hogy eltemessék. – Olyan egyszerű volt, igénytelen, szerény, hogy nemegyszer borravalót akartak a kezébe nyomni, akik nem ismerték. A halált azonban, a magáét csakúgy, mint a másét, komoly és tiszteletreméltó szertartásnak tekintette. Böske nénémnek szigorúan meghagyta, hogy a gyászjelentésére összes predikátumait írják ki, mert – így mondotta – „írjátok ki, fiam, a teljes nevemet, mert engem sem a gólya költött”.

A legvégén, egy kollapszus után a doktor életre injekciózta még. Mikor magához tért, kicsit bosszúsan rászólt a doktorra: – Hagyjon már békét, édes fiam. Elég ezt egyszer is végigcsinálni.

Csakugyan májusban vittük ki a minden élők utolsó útján, az öreg Kossuth utcai temetőbe. Kicsi, fekete selyembe öltöztetett teste gyöngyvirágok között feküdt, s a koporsóját elborították a maga szemezte csudaszép, teljes orgonák.

A kvadrupp? Hová lett? Nem tudom. Elsodorta az ár. Ráesett egy bomba, vagy kidobódott az ablakon, barikádnak, ki tudhatja?

Nagyot rendült a föld, s elnyelte a régi világot.

Színes képmelléklet

„Virágárus kisasszony (a bukétban vers)”, Tüdős Klára jelmezterve (OSZK Színháztörténeti és Zeneműtár, Oláh Gusztáv hagyatékából)

Krause Rudolfné ruhája, 1936. Sárközi főkötőhímzések alkalmazásával hímzett többrészes ruha, Tüdős Klára terve. A rigai konzul felesége a balti országokban és Finnországban megrendezett magyar népművészeti kiállítássorozat ünnepségein viselte (Néprajzi Múzeum, Sarnyai Krisztina felvétele)

Tüdős Klára életútja

„Korosztályomban – a két háború közötti Magyarországon – minden polgári családban nőtt lány ismerte Tüdős Klára nevét […]. Voltak ideáljaink. Tüdős Klára biztosan köztük szerepelt” – összegezte Göncz Árpádné azt a hatást, amelyet Tüdős Klára a generációjára gyakorolt.‍⁷³⁸ A sokféle tehetséggel és hatalmas energiával megáldott Tüdős Klára első pillantásra a modern nő ideáljának megtestesítője: a hagyományos női szerepekből kilépő, önerőből boldoguló üzletasszony, aki a divat és a kulturális élet területén egyaránt kezdeményező szerepet vállalt, számos ügy mecénása és fáradhatatlan mozgatója volt. A korabeli közélet számontartott szereplője: a sajtóban interjúkat készítettek vele, neve éppen úgy ismert volt az üzleti világban, mint művészkörökben, korának nagyasszonyaként tekintettek rá. Mindezt nem feleségként vagy örökölt társadalmi szerepkör révén, hanem saját jogán érte el – amire a két világháború közötti Magyarországon kevés példa akadt.

Ugyanakkor Tüdős Klára egyénisége nem illeszthető be egyszerűen a „femme moderne” kategóriájába: pályája jóval összetettebb képet mutat. Különlegessége – és talán gyakorlati sikerének egyik kulcsa – éppen abban rejlett, hogy a korszellem határait feszegető egyénisége valahogy mégis illeszkedett a kor világrendjébe, elitjének nyelvét és gondolkodásmódját nemcsak ismerte, hanem tudatosan használta, sőt talán még formálta is. Látszólag feloldhatatlan ellentétek egyesültek benne: egyszerre volt újító, lázadó szellem és a hagyományos értékekre épülő rend tudatos képviselője. A kormányzóné és miniszterelnök-feleségek viselték ruháit, a társadalom krémje töltötte meg a divatbemutatóit, miközben illegális kommunista körökben mozgó népi kollégisták legfőbb támogatója volt.

Visszaemlékezését olvasva tovább árnyalódik a modern, dolgozó nő előfutárának képe: egy fegyelmezett, mélyen hívő református asszony alakja rajzolódik ki, aki fontos küldetésének tekintette, hogy egyfajta erkölcsi iránymutatást adjon, és ehhez a mintát a tradicionális életformában is kereste. Ez a szándék könyvének soraiból jól kiérezhető, hiszen kifejezett törekvése, hogy a jövő generációjának épülésére átadjon valamit abból a tudásból, amelyet küzdelmes, történelmi viharokkal tarkított élete során szerzett.

Ez azonban nem könnyű vállalás. Az okulássá magasztosított múlt árnyékában az írás könnyen didaktikus, „bezzeg az én időmben” hangulatú életvezetési tanácsok sorává válhat. A Rongyok azonban távol áll ettől. Tüdős Klára mélyen – néha már zavarba ejtően – őszinte visszatekintése időtálló írás. Nem rejti el botlásait, emberi gyarlóságait, életének kellemetlen vagy megalázó pillanatait, két házasságának és emberi kapcsolatainak azokat a vonatkozásait, amelyeket a legtöbben általában rejtve őriznek. Bölcs tanácsok helyett gyakran saját életének elhibázott döntéseit és erkölcsileg is kérdéses pillanatait állítja negatív példaként az olvasó elé, és mindezt finom öniróniával és humorral teszi… … …

Szekér Nóra

A szöveggondozás elvei

Kiadásunk, amelyben a Rongyok teljes, csonkítatlan szövegét adjuk közre, az Ausztráliában élő családtagokhoz került gépiratot vette alapul. Ezen Tüdős Klára többször is megjelölte a szöveg keletkezése, illetve a gépeltetés dátumát. Munkáját két, római számmal elkülönített részre osztotta, ezt a kiadás során megtartottuk; a II. részre ráírta: Budapest, 1974 – ez lehet a gépirat elkészültének éve. A fejezetbeosztást és -címeket szintén megőriztük. A helyesírást a hangzás megtartásával modernizáltuk; a következetlen központozást és a nyilvánvaló elírásokat javítottuk. A tulajdonnevek helyesírását egységesítettük, a sűrűn előforduló idegen szavakat és neveket a ma használatos alakjukra írtuk át és szükség esetén lábjegyzetben magyaráztuk. Néhány helyen egy-egy hiányzó, kikövetkeztetett szót szögletes zárójelek között pótoltunk. A műcímeket dőlt betűvel szedtük.

Köszönetnyilvánítás

A kiadó ezúton is köszönetet mond Tüdős Klára unokájának, Marosszéky Erzsébetnek, aki felhívta a figyelmet a Rongyok teljes kéziratára és a megjelenést engedélyezte, valamint sok hasznos információval támogatta a szövegkiadás és a képválogatás munkálatait.

A szerkesztés során számos további magánszemélytől és különböző intézmények munkatársaitól kaptunk segítséget. Köszönjük Bennő Sára Katalin, Béres Mária, Bíró Botond, Czingel Szilvia, Csanády Andrásné Bodoky Ágnes (Ellu), Csanády Anna, Darvasi Piroska, Derencsényi Anna, Endrődi Eszter, Erdős Kristóf, Farkas Béláné, Fogarassy Zoltán, Gajdó Tamás, Hatos Pál, Ittzésné Kövendi Kata, Jókay Károly, Karczag Márton, Kollai István, Kovács-Burda Zita, Körber Ágnes, Marosszéky Márton, Mikecz Andrea, Mink András, Mudrák József, Muzsnai Dóra, Nagy Anita, Papp István, Paraczky Ágnes, Perczel Olivér, Réthelyi Orsolya, Révész Sándor, Számadó Emese, Szendrei Dóra Júlia, Tikász Ábel, Topolánszky Zsindely Katalin, Török Petra, Vályi Nagy Ágnes, Zempléni Tamás, Zsindely Ferenc Géza és Zsindely Zsolt támogató figyelmét és odaadó segítségét.

A szerkesztők

Jegyzetek

1 Kálmánchey Móricné Bakhó Erzsébet, beceneve Nanuka.

2 Szoboszlay Erzsébet, becenevei: Ekke, majd Enci.

3 Tüdős Jánosné Kálmánchey Irén.

4 Tüdős János.

5 Arany János és Petőfi Sándor műveit.

6 Tüdős Klára anyai dédanyja, Kálmánchey Ferencné Meskó Terézia.

7 Kálmánchey Móric, Tüdős Klára anyai nagyapja.

8 Kálmánchey Erzsébet.

9 Maréchal Niel rózsa, sárga mogyorórózsa.

10 1906-ban kötöttek házasságot.

11 Vö. richten, ’megigazít, egyenesít’ (német).

12 Kálmánchey Kálmán.

13 November 19.

14 Tüdős János.

15 Szoboszlay Sándorné Tüdős Erzsébet.

16 Ekkét (Szoboszlay Erzsébetet).

738 Göncz Árpádné: Az én Tüdős Klárám, in Dizseri Eszter: Zsindelyné Tüdős Klára – Életrajz dokumentumokban 1895–1980, Budapest, Kálvin, 1994, 5.

Tartalom

I. rész

Bevezetés: Az édesanyám rongyai

A kvadrupp

A lila vendégpaplan

A kasmírpongyola

Commedia dell’arte, avagy a zöld láda kincsei

Klottkötény és báli ruha

Konfirmáció

Ingbe-glóriába

Svedléri divat

A rokk

Cilinder

Románc

A titokzatos fehér ruha

Honi pettyes

Panama

A nevető kikötő

Matrózblúz

Linon zsebkendők

Börberi – Mackintosh

Ingblúz

Liberty selymek

Muszlinfátyol

Torontáli terítők

Fehér seviotkosztüm

Piros – fehér – zöld

Véres rongyok

Virágok, kalapok, szalagok

Lyukas cipő, görög kiton, zöld frakk

Lila menyasszonyi ruha

II. rész

A zöld kalap

A bricsesz

Rózsás szatén

Babaruha

Lila krepdesin

Még egy selyempaplan

A sárga kabát

Egy tarka gyöngysor

Transparent

Tűz

Karrier

Más a szín, és más az élet

Elsüllyedt utak

Védőoltás

Megszólítanak a szőttesek

Puha, mint a bársony

I. S. A.

Pántlika

Szürke menyasszonyi ruha

Fenn az ernyő…

Kismagyar

Lelki cicomák

Csillagok

Pöttyös pongyola

Csillagos lobogó

Ébredés

Az Istenhegyi Otthon

Nehéz évek

A nagy repedés

A tóparti ház

Felhőrongyok

Az utolsó rongy

A Rongyok foltja

Színes képmelléklet

Tüdős Klára életútja (Szekér Nóra)

A szöveggondozás elvei

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Személyek mutatója

Ajánlás

Ajánlás

A könyvet Imike (Kálmánchey Erzsébet) emlékének ajánlom.

Ő volt az a kapocs, aki mindent összetartott. Nagyanyám azért élhette az életét, mert Imike elvállalta Juditot, Judit azért tudta túlélni az élet minden nehézségét, sikeresen felnevelni a hat gyereket, mert Imike ott volt mindennap a haláláig, amikor már az összes gyerek felnőtt és egyetemre járt. A háború után, a németországi táborokban a legnagyobb szegénységben megtanította anyámat varrni, ebből éltek: Ausztráliában éveken át varrtak haute couture esküvői ruhákat rendelésre; apám halála után pedig vezette a háztartást, mindennap meleg vacsorával várta haza a gyerekeket.

Marosszéky Erzsébet

Imike (Kálmánchey Erzsébet) és Marosszéky Erzsébet Ausztráliában, 1959

A könyv megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4709 5

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL