© László Boglárka, 2024

© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Első kiadás

Borítófotó © Laura Ranftler / Trevillion Images, Vadim Rozov / Getty Images

Szerzőfotó © Tar Éva

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

Borítóterv Szalkai Diána

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-553-1

Dr. Müller Viktóriának

„A barátság az, amikor egy másik ember jobban hisz benned, mint te magadban.”

ELEANOR ROOSEVELT

1.

Nyugdíjasház, Versailles, Franciaország, 1970.

– Ismét megértem egy tavaszt, holott ez az évszak nem az öregeké – mondta derűsen, miközben elegáns mozdulattal illesztette hófehér kontyára a kalapját.

– Valóban? Hanem kié? – kérdezte a fiatal férfi némi malíciával.

– Ugyan, Michel! Hát a tietek, fiataloké. A tavasz az ébredés, a kezdet, a szerelem, a fészekrakás. Mi meg már lassan-lassan inkább búcsúzunk ettől a teremtett világtól! Szeretném, ha tavasszal szólítana magához az Úr! – Egy kis rúzst tett az ajkaira, aztán folytatta: – Milyen szerencsés vagyok, hogy még ezt a kikeletet is élvezhetem. Bár én tulajdonképpen egész életemben szerencsés voltam, de ezt csak most értettem meg, amikor öreg lettem.

– És mikor lett öreg, Marguerite? – kérdezte mosolyogva a fiatal orvos, aki minden vasárnap eljött a nyugdíjasotthonba meglátogatni a nyolcvan évét betöltött, szellemi frissességével és humorával mindig elbűvölő asszonyt.

– Már jóval azelőtt, hogy idekerültem.

– Mert mi volt azelőtt? – kérdezte a férfi.

– Ó, fiam, azelőtt lázadoztam és elégedetlenkedtem sokat, hogy miért éppen így vagy úgy történtek a dolgok. Fiatalabb koromban felváltva átkoztam is és áldottam is a szerencsémet, hogy így alakult a sorsom. Átkoztam, mert a lánykoromban elképzelt szerető férj melletti csendes tanítónői élet lehetőségét elfújta a történelem szele, akár a huzat a gyertyalángot. Áldottam, mert a grófnővel bejártam a fél világot, így aztán sokkal többet láttam és tapasztaltam meg, mint újvarsándi tanítónőként valaha is tehettem volna.

– Tanítónő akart lenni, hmm, hát az is lett, nem? Tanította a húgát, a grófnőt, annak a gyerekét, az unokaöccsét, most meg engem…

– Rendes iskolában akartam az lenni – mosolygott, miközben gyermekkorában az apjával a falu környékén tett kellemes sétáikra gondolt, amikor mindig tanult valami újat úgy, hogy a zseniális pedagógusnak köszönhetően azt észre se vette. Csak később értette meg, hogy ezek a kis kirándulások valójában tanórák voltak, ahol megismerte a mezők és a zsombékosok madarait, a szélben hullámzó gabonatáblák állatait, a patakparti gyógynövényeket és a fű közt lapuló gombákat csakúgy, mint a nap, a hold és a csillagok járását, a parasztok munkáját és megannyi verset, történetet.

– És? – nézett rá kérdően az orvos, miközben az ajtószárfának dőlve várta a folytatást.

– Az apám varázslatos tanár volt, akinek a fejéből csak úgy dőlt a tudomány, de ahhoz is értett, hogyan adhatja azt tovább. Az iskolában csillogó gyerekszemek figyelték, a faluban pedig nagy szeretet övezte, és volt tanítványai nemegyszer felnőttként is felkeresték, ha az életben valami nehézségük támadt. Az ő példáján felbuzdulva indultam a segesvári tanítóképzőbe annak idején. Az élet azonban másképp fordította a sorsomat, ami régebben sokat foglalkoztatott. Kerestem a magyarázatot a Bibliában is, de arra jutottam, hogy a hívő ember békére lelhet annak biztos tudatában, hogy Isten életének minden egyes eseményét az ő javára fordítja, és élete minden történése pedig jól illeszkedik az Úr tökéletes tervébe.

– És úgy lett?

– Igen, de még nem értem a végére…

– Még szerencse! – vágott közbe mosolyogva a férfi.

– Mert az élet olyan, akár egy izgalmas könyv: csak a legvégén, az utolsó lapokon derül ki, mi miért is történt – emelte fel huncut mosollyal a mutatóujját. – Na, de kapcsold le a rádiót, és menjünk!

A fiatalember a rádió gombján tartotta a kezét, de megvárta Aznavour új dalának refrénjét, mielőtt lekapcsolta volna. A Boldog napok refrénjének szövege valamiért a fejében maradt:

Boldog napokon fognak újjászületni / életünk virágzó napjai / visszatérnek, hogy feledést hozzanak…

A dal valamiért a rég elhalt anyját juttatta eszébe, aki annyira bízott a jövőben, hogy eljön majd egy jobb kor, eljönnek a boldog napok, és igaza lett, bár sajnos nem érhette meg. A háború alatt szülte meg őt, és mivel a férje meghalt a fronton, az ötvenes években éjt nappallá téve dolgoznia kellett, hogy el tudja tartani magukat. Egy olcsó lebujban volt kiszolgáló, pultos és takarítónő is egy személyben. Küzdelmes életük alatt az évek egyre mélyebb ráncokat barázdáltak a szép arcára, de mindig bizakodott, és a szebb jövőről szóló meséivel megvidámította a sötét, minden komfort nélküli kis lakásukat. A hatvanas évek elején vette az első rádiójukat, onnantól kezdve pedig vasárnaponként táncolni tanította őt, ott az alagsori kis lakásban.

Ahogy kiléptek a nyugdíjasház épületéből, az idős asszony belekarolt és elindultak a közeli temetőbe, ahogy minden vasárnap ugyanazon szertartás szerint. A nyugdíjasház előtti tágas parkban a tavasz bontogatta a virágok szirmait és a bentlakók jókedvét. Az ágyásokban a frissen ébredt bogarak a tulipánok és nárciszok nektárját kóstolgatták. Az öregotthon lakói a gondozóikkal kirajzottak a platánok szegélyezte sétányokra. Többen csak üldögéltek a padokon vagy a kerekesszékeikben, úgy élvezték az áprilisi nap melegét. Voltak, akik odaköszöntek a Marguerite mellett sétáló kockás kabátot viselő férfinak, mert ismerték régebbről, amikor még ő is itt tologatta vagy sétáltatta az időseket a parkban, kissé reménytelenül, mert az orvosi tanulmányaira nem tudta összeszedni a pénzt. Akkoriban segített neki Marguerite, ez a különös asszony, de a támgatást kezdetben természetesen esze ágában sem volt elfogadni. A madárcsontú idős asszonynak azonban már egyetlen hozzátartozója sem élt ekkor, vagy ha mégis, az a vasfüggöny túloldalán, ezért ügyvédet hívatott és hivatalosan ráhagyta mindenét, amije volt. Marguerite teljes szellemi frissességnek örvendett, hosszú és fordulatokkal teli életéből mindenre emlékezett. Különös kötelék fűzte össze őket.

Mint minden vasárnap, ahogy beléptek a Cimetière des Gonards kapuján, az idős asszony egészen felvillanyozódott.

– Milyen jó, hogy még mindig magam jövök és nem úgy hoznak! Persze az is elkövetkezik, de még kaptam egy kis időt a jóistentől – mondta nevetve, ahogy apró léptei kopogtak a temető tisztára sepert kövezetén.

– Ne vicceljen már ezzel! Nagyon jó egészségnek örvend, konzultáltam a kollégával a nyugdíjasházban.

– Ugyan már! A jó öreg Marchand doktor csak arra jó, hogy megállapítsa a halál beálltát, ha valamelyik lakótársam már nem lélegzik. Te meg csak ne konzultálj!

– De Marguerite! – csóválta a fejét rosszallóan, de mosolyogva a férfi.

– Majd mondom, ha eljön az időm, és mennem kell. Pontosabban hoznod kell, de remélem, akkor nem ez a kikericssárga kopott sál lesz a nyakad körül! Egy orvos öltözzön elegánsan!

– Mi baja ezzel a sállal? – kérdezte, de az asszony csipkekesztyűs kezével csak legyintett, mert annyiszor lefolytatták már ezt a vitát, hogy nem akart újra belekezdeni. Marguerite egy másik generációhoz és egy másik társadalmi osztály stílusához szokott, azt találta szépnek. A hetvenes évek azonban a szabadságvágy kifejezéséről és az egyéniség megteremtéséről szóltak. Michel, ahogy általában minden hagyományos norma ellen lázadó korabeli fiatal, az élénk színeket és mintákat kedvelte. A napsárga egyébként az anyja kedvenc színe volt.

Megérkeztek a neoklasszicista stílusban épült impozáns kriptához, amelynek kovácsoltvas kapujánál kellett mindig megvárnia, míg az asszony lemegy a lépcsőkön és elhelyezi a virágait imádott asszonya sírján. Sosem engedte, hogy lekísérje, pedig a fiatal férfi mindig aggódott, hogy elbotlik valamelyik lépcsőfokon. Mindig a jobb oldalin ment le és a bal oldalin jött fel. Sose másképp. A férfi elkotorta a homlokába hulló szőke hajtincseit, aztán rágyújtott, miközben a Cartier család tagjait őrző kripta mellett várakozott. A hatalmas temető némaságát a fákon, bokrokon tanyázó madarak túlfűtött tavaszi párválasztó csicsergése, trillázása, fuvolázása verte fel. Azon gondolkozott, mennyi fészeknek adhat otthont ez a csendes temető, mennyi jövendő élet búvóhelye, otthona ez a sok fa és bokor. Az elmúlt és az eljövendő életek összefonódásának e különös módján töprengett, miközben Marguerite kalapjának felbukkanását várta a lépcsősor tetején. Az asszony hamvait kívánsága szerint majd a Cartier család kriptája melletti kis kertecskében kell elszórnia titokban. Nyilván sem a közegészségügy, sem a család nem adna erre hivatalosan engedélyt, de az elmúlt tíz év alatt, amióta idejárnak, még sosem találkoztak itt senkivel. Remélte, hogy ennek a szomorú kötelességének minél később kell majd eleget tennie, hiszen senkije nem volt, csak Marguerite. Tulajdonképpen mindent ennek a különös asszonynak köszönhet, aki néhai anyja helyett ott ült büszkén és elegánsan az első sorban, amikor az orvosi egyetem aulájában ünnepélyesen letette az esküt. Nélküle talán még most is gondozó lenne a nyugdíjasházban. Az asszony felérkezett a lépcsőn, megállt és kifújta magát.

– Talán lassabban kellene feljönni, időnként meg-megállva – szólt epésen Michel.

– Ó, azért annyira kripli még nem vagyok!

– Nem, egyáltalán nem kripli, de nem árt, ha vigyáz magára.

A temetőből hazafelé Michel most is be akart térni a cukrászdába, ahol szokás szerint mindig vettek egy szelet mille-feuille süteményt Marguerite szomszédjának, a szomszédos szobában lakó Pascale-nak, aki kerekesszékben élt, cukorbeteg volt, ennek ellenére imádott minden édességet.

– Sajnos nem kell már, Michel – mondta szomorúan az idős nő –, Pascale-t a hét elején kórházba vitték, mert sztrókot kapott. Nem hiszem, hogy visszajön.

– Sajnálom. Tudja, hogy sosem értettem egyet azzal, hogy egy diabéteszben szenvedőnek rendszeresen süteményt csempészett be.

– Ugyan! Még kitalálod, hogy amiatt kapott sztrókot! Ó, ti orvosok! Azzal a kis süteménnyel megédesítettem minden vasárnapját. Láttad volna, milyen boldog elégedettséggel ette meg, mindig lassan, akkurátusan, minden falat gyönyörét alaposan kiélvezve. Hozzá soha nem jött senki, ráadásul több mint tíz éve nem járt a nyugdíjasház kapuján kívül. Nem kell sajnálni azt a kis örömet, amit vasárnaponként egy szelet süteménnyel okoztam neki.

– Nem sajnálom, de…

– Nincs de. Ha ilyen hosszú kort megérsz majd, a végén, meglátod, hogy nincs semmi de… Csak élvezni akarod majd azt a kicsi időt, ami még hátravan.

Michel nem akart vitatkozni. Felesleges lett volna. Fél évszázad választotta el őket. Bár orvosként sokszor találkozott már a halál különböző formájával és halálra készülőkkel is, de az élet végességéről a saját élete tekintetében még sosem gondolkodott, hiszen túl fiatal volt hozzá. Persze a klinikán látott már fiatalokat is meghalni, mégis kardiológusként többnyire az idősebbekkel találkozott, akiknek a szíve megfáradt az évek alatt. Ismét az anyjára gondolt, aki még csak feleannyi idős lenne, mint Marguerite, ha élne, mégis már régen elment erről a világról. Milyen jó lenne hinni a túlvilágban, hogy találkozunk még, úgy, ahogy Marguerite hisz!, szorult össze a szíve.

– Nagyon elgondolkoztál, Michel… – nézett rá az idős nő kérdőn.

– Anyámra gondoltam, hogy élhetne még…

– Bizony, fiatalon elment, rövid időt szabott számára az Úr. Mégis, a számára adatott időben elvégezte a feladatát, hogy egy ilyen jó fiút felnevelt, mint te vagy – szorította meg a karját.

– A feladatát?

– Igen. Mindenki úgy születik a földre, hogy kap egy feladatot és hozzá képességeket. Bölcs az Úr! – mutatott az ég felé.

– Hát ezt én nem hiszem. Még hogy feladatot?! – hümmögött hitetlenkedve.

– Akkor is így van. Nekem például a grófnő szolgálata volt a feladatom, és mennyivel színesebb, izgalmasabb életet éltem, mintha visszakerültem volna a falumba, férjhez megyek és gyerekeket szülök. Azt hiszem, nem bírtam volna azt a monotóniát. Felrobbantam volna a beteljesíthetetlen vágytól, hogy idegen tájakat lássak, új emberekkel találkozzam és folyton tanuljak. Az Úr ilyen képességeket adott, és azokhoz aztán megjött a feladat is.

Michel nem hitt az effajta dolgokban, ezért inkább másfelé terelte a beszélgetést.

– Marguerite, nem szeretne mégis valami süteményt? – intett a cukrászda felé.

– De! Nagyon szeretnék egy rétest.

– Egy rétest? Az nem az osztrákok süteménye?

– Ó, nem csak az övék, a magyaroké is.

– Almásat?

– Az osztrákok főleg az almásat készítik, de nálunk töltik mákkal, túróval meg káposztával is.

– Ez mind igen egzotikusnak hangzik. Káposzta?! Brrr…

– Nem rossz az! A káposztát lereszelik, aztán cukorral megpirítják. Az a kedvencem. A káposztás rétes! Az igazi. De olyat itt nem csinálnak, csak Magyarországon. Amilyet a nagynéném sütött még Kétegyházán. Ő volt a szakácsné az Almásy grófi kastélyban.