Spiró György

Repedt kályhámon
macska ül

(Az 1986-os év)
– részlet –

© Spiró György, 2026

Előhang

Izgalmas műfaj a napló, nálunk II. Rákóczi Ferenc, Széchenyi István és sok nagy ember művelte. Szép Ernő a naplójegyzetei alapján írta az Emberszagot, Heltai Jenő 2017-ben megjelent, 1944. március 19-től egy éven át vezetett naplója bámulatos alapmű.

Én háromszor rögzítettem, ami velem és körülöttem történt. Először 1973. április elejétől a lelkem könnyítésére, amikor megtudtam, hogy apám rákos, november 20-ig, amikor hozzávágták anyámhoz apám posztumusz kitüntetését. Kézzel írtam és szerbül, mert bár apám hatvanöt éves létére a négyéves belgrádi kiküldetés végére hallás után megtanult szerbül, de elolvasni nem tudta volna. Akkor még titkolni kellett a beteg előtt, hogy csak hónapjai vannak hátra. Ezekből a jegyzetekből először egy százhúsz oldalas kisregényt írtam, rossz lett, pár év múlva meghúztam tizenhat oldalra, Apámmal a meccsen címmel jelent meg. Másodszor 1995 elejétől április közepéig vezettem naplót, abból is írtam egy kisregényt, nem lett elég jó, végül A két igazgatók címmel novella lett belőle.

Az alábbi beszámoló egy 1986. március 20-tól december 1‑jéig vezetett naplón alapul. Barta András, a Magyar Nemzet és a Mozgó Világ kritikusa kért fel március elején, hogy vezessek próbanaplót, amikor megtudta, hogy Csirkefej című drámámat a Katona József Színház szeretné bemutatni. Jegyzetelni kezdtem, aztán történt, ami történt. Nem szándékoztam publikálni, ám egy év híján eltelt a bibliai negyven év, és még mindig éltem. Úgy találtam, hogy jegyzetekkel és függelékkel ellátva olyan tényeket tartalmaz, amilyeneket mások vagy nem láthattak, vagy óvakodtak megírni, vagy hazudoztak róluk. A durva kifejezéseket elhagytam, némely nyavalygásaimat kihúztam, egyes tudnivalókat érthetőbbre fogalmaztam, a mondatok többsége változatlan maradt.

Budapest, 2025. december 18.

Spiró György

Az 1986-os év

1986. március 20.

Este fél tizenegy, hazaérek, az üzenetrögzítőn Magyar Laci, a Katona József Színház titkára. Kér, hogy este hívjam fel Székely Gábort. Felhívom. Gobbi az orvosa szerint nem játszhat. A szerepet odaadta Máthé Erzsinek, aki elolvasta, lelkesedett, aztán megijedt, felhívta Litvai Nellit, hogy nem vállalja. Székelyt én nyugtatgatom, ő engem. Beszélt a Finnországban rendező Zsámbékival, egyeztette a lehetséges egyéb neveket: Pásztor Erzsi, Tábori Nóra, Törőcsik (bár beteg, és pont a bemutató idején utazik Fejessel Moszkvába). Psota, akit én javasoltam, háttérbe szorult. Az állítópróba hétfőn, 24-én lesz, a díszlet kész, kivéve a talajt. Olvasó- és visszaolvasó-próba nem lesz, a színészek hetekkel ezelőtt megkapták a szöveget. Első rendelkezőpróba március 25.

Székelynek elmondom, hogy a darab ötletét neki köszönhetem: Az imposztor‍¹ bankettjén megkért, írjak egy szerepet Gobbi számára, szabadkoztam, hogy soha semmi se jutott eszembe idős színésznőről, de másnap reggel arra ébredtem, hogy megvan az alapötlet. Székely nem emlékszik a kérésére, meglepődik. Pedig ez így van: az ember külső megrendelésre ihletbe tud jönni. Annyira ellágyul, hogy elmondja: valaki a színházból feljelentette a darabot Farkasinszkynál.‍² Székely bement a Fővárosi Tanácsba, ahol óvták attól, hogy a darabom miatt elveszítse a közönségét. Székely elmagyarázta nekik, hogy a drasztikus kifejezések művészi célt szolgálnak. El tudom képzelni az arcukat. Kérdezi, nincs‑e folyamatban „Spiró-ügy”. Megnyugtatom, hogy nincs, nem szoktam nyilatkozni a Szabad Európának, azt se tudják, hogy létezem. Felveti, mi lenne, ha megkezdenék a próbákat, de a bemutatót őszre halasztanák. Nem tetszik. Tudom, mennyire rossz egy évad végi bemutató, a darab nem futhat ki, de még mindig jobb, mint ha nyáron, még a próbák alatt betiltják. Mit lehet tudni, milyen lesz a politikai helyzet ősszel. Jobb ezzel sietni. Nem mondom ki, amit valójában gondolok: hiba volt, hogy a Csirkefejet nem a Három nővér‍³ helyén, ősszel mutatták be, a szöveg rég kész volt. Gyönyörű előadás a Három nővér, de kis jóakarattal későbbre is lehetett volna egyeztetni; akkor Zsámbéki még nem utazott el Finnországba, mást nem csinált, nyugodtan megrendezhette volna. Mondom Székelynek, hogy Kornis holnapi kaposvári bemutatója‍⁴ után nyilván balhé lesz, de amíg az kifut, az én darabomat talán még éppen be lehet mutatni. Szerinte nem olyan szigorúak manapság. Ellenpéldám, hogy Ács már jóváhagyott Jászai-díját visszavonták (Székely tudta), és nem engedik, hogy nyáron a szegedi Szabadtéri Színpadon rendezzen (nem tudta). Helyette Szikora vállalta. Székely Szikora gesztusát nagyon helyteleníti. Engem nem lep meg: Ács zseni, Szikora gurufajta, persze hogy kihasználja az alkalmat. Székely megkérdezi, milyen a Kozma. Miután láttam próbákat, elmondhatom, hogy Molnár Piroska nagyszerű. Parányi késdöfés Székely szívébe, amiért visszaengedte Kaposvárra. Rájövök, hogy ezt nem kellett volna, hát hozzáteszem: tegnap végre láttam a Galóczát‍⁵ (a negyedik előadást), nagyon jó, de muszáj, hogy zenés-táncos fináléval érjen véget, mert éppen a befejezés esik szét, pedig a közönség nagyon vár még valamit. Benedeknek már mondtam telefonban, de reggel, még álmos volt. A végére írtam egy szövegvariánst a Sikágó számra, ami a legjobb dal az előadásban, azzal kéne befejezni. Székely kéri, hogy holnap diktáljam be a szöveget Magyar Lacinak, aztán találnak egy időpontot, hogy kipróbálják.

Tanulságos eset a Galócza. Benedek Miklós rendezte. A próbák javában folytak, amikor Székely felhívott, hogy baj van: csak a hülyéskedés jön át, és nem derül ki, hogy rólunk szóló, mélyen tragikus Balkán-történetről van szó, menjek be segíteni. Bementem, azok a csodálatos színészek nekem egyedül lejátszották az egészet. Kész volt az előadás, nagyszerű bohózat. Székely nem volt ott. A végén álltak fent a színpadon rémülten, mit szólok. A nézőtéren Benedek megszeppenve, Ladányi Andrea aggódva, Vajda Anikó, Fekete Mari, a zenészek szorongva. Ilyen őrült helyzetbe még nem kerültem. Remek az egész, mit várnak tőlem? Mondtam a színészeknek, hogy isteniek vagytok. De mi a baj?! Básti, Szirtes, Gáspár, Végvári, Hollósi, Ujlaki, Balkay, Szacsvay, Dörner, egyik jobb, mint a másik; néztek le segélykérőn. Valamit hablatyoltam a bohózat műfaji sajátságairól és a ki tudja miféle immanens mélységeiről. Nem tudtam a hasznukra lenni. A Balkánról, aminek a szakértője volnék, semmi sem jutott az eszembe. Székely még aznap leváltotta Benedeket, átvette a próbákat, rendezte, rendezte, beletette a balkáni mélységet. Én nem voltam bent többé. Tegnap azt tapasztaltam, hogy az előadás semmit sem változott az általam látott próba óta. A büfében hallottak alapján Székely meg van róla győződve, hogy belerakta a tragikumot, és nem veszi észre, hogy a műfaj ellenállt. A társulat is azt hiszi, hogy az előadás sokkal jobb lett. Nem mondtam, hogy ugyanaz maradt. A leváltott Benedek jobboldalt hátul szomorúan nézte az előadást, amit az igazgató elvett tőle, a búbánatos képe szerint ő sem látja, hogy teljes egészében az ő rendezése. Tanítani kéne az esetet. A közönség szünet nélkül hahotázik, óriási siker.

Néhány telefon azoknak, akiket holnap viszek a Kornis-bemutatóra. Elmagyarázom, hol van az a Budaörsi úti kisközért, ahol a kaposváriak felszedik egymást, a bolt előtt még éppen lehet parkolni. Korábban indulunk, hogy a premier előtt láthassák a két Ionescót is.‍⁶

Azon tűnődöm, hogy van az, hogy Molnár Ferencként tárgyalok a legjobb pesti színház igazgatójával. Holott színpadi sikerem alig volt, az is náluk.

Úgy fest, hogy az állásom az ELTE Bölcsészkarán odalett, nyilván túl sok József Attila-díjas kandidátus hemzseg az egyetemen tudományos munkatársi beosztásban. Főállásban március 1‑jétől az egyetemről átmentem Kaposvárra, ahol 82. január 1‑je óta a másodállásom volt, 8 ezer a fizetésem. Eddig a másfél állásban adtak ennyit: 5 ezret az egyetem, és 3‑at Kaposvár. Előzőleg megbeszéltem a Világirodalmi Tanszékkel, hogy ott maradok félállásban. Szávai‍⁷ megmondta, hogy maximum 2500-at tudnak fizetni; remek. Egy hete a dékániban elém rakták a szerződést, kiderült, hogy csak 2 ezret adnak, és csak idén június 30-ig, azzal a szerződésem megszűnik. Nem így szólt a megállapodás Szávaival, nem írtam alá. Adtam a hölgynek egy hetet, hogy kijavítsák az összeget és a szerződés lejáratát. A múlt heti és az e heti órát megtartom, mondtam a dékániban, aztán meglátjuk. Ultimátumom lejárt, nem történt semmi. Könnyelműség volt lemondanom az egyetemi főállásomról.

Megtartottam az órámat, utána mondtam a gyerekeknek, jövő héttől nem tudom, ki tartja. Meg voltak döbbenve. Ők tőlem akarnak irodalmat hallgatni, és nem mástól. Kérték, hogy találkozzunk hetente továbbra is, az egyetemen kívül. Mondtam, hogy azt lehet. Egyikük magánlakásában meg is állapodtunk.

Nem tudom, mitől pipultam be ennyire. A havi ötszáz mínusz nem csap földhöz. Ha nem lesz másodállásom, az kellemetlen, de ki lehet bírni, legföljebb többet fordítok. De nem igaz, hogy minden szemétséget megengedhetnek maguknak. Valaki egyszer mégis csapjon botrányt.

Nem mintha ebből ügy lehetne. Tavaly háromszáz oktató hagyta ott az ELTE‑t a TTK-ról és a Jogi Karról (ők tudnak máshol pénzt keresni), és abból se lett botrány.

Március 23.

Úgy alakult, hogy csak ma, vasárnap jöttem fel Kaposvárról, itthon meglepődve tapasztaltam, hogy elfelejtettem bekapcsolni az üzenetrögzítőt. Igaz, eléggé siettünk Kaposvárra pénteken. Útközben MGP‑t kérdezgettem, kit tudna javasolni a Vénasszony szerepére, sok nagy halott színésznőt említett Kiss Manyitól Lázár Máriáig.

Megvolt Kornis bemutatója, megnéztem tegnap is, akkor jobb volt a közönség, mint a premieren, és lazábban játszottak a színészek. Molnár Piroska fenomenális. Ilyet az utolsó tíz évben nem láttam magyar színpadon. Mondtam neki, hogy olyan nagyot játszik, mint Mordjukova a Pereputtyban.‍⁸ (Őrült nagy dicséret a részemről; nem tudom, érzékelte‑e.) Cserna Csaba premier után, a nagy tömegben, amikor a klubban oldalt ücsörögtem egy sörrel, megkérdezte, nem rossz‑e más író premierjén lenni. Azt válaszoltam, hogy nem. Láttam, hogy nem hiszi, hozzátettem: soha más íróra nem voltam féltékeny, mert amit más tud megírni, azt én nem tudom, és amit nekem kell megírnom, azt nem tudja más. Kifejtettem, miért érdekel Kornis darabja: kórust alkalmaz, ami nekünk, drámaíróknak a német klasszikusok óta problémánk. Az is érdekes, hogy a magyar drámában ritka módon megpróbálja belopni a színpadra a transzcendenciát hordozó, nem naturális közeget, jelen esetben az arkangyalszerű Kozma révén. A darabnak és a rendezésnek van sok megoldatlan része, mind a kettő kommerszebb, mint szeretném, de tágítja a dráma lehetőségeit.

Ma este elugrottam a Radnóti Színpadra, ahol a két Ionescót játszották kétszer egymás után. Arra gondoltam, belenézek az előadásba, és hátha utána még le tudok ülni Lukáts Andorral dolgozni a Fellini-előadás‍⁹ szövegén, amit nem tudtunk befejezni az olvasópróba után, de Andor fáradt volt, és indult vissza Kaposvárra. A színház előtt a szokásos tömeg, még szünetben is reménykedve várakoztak, hátha be tudnak jutni, de nem engedték be őket (akkorra a két rendőr már elment). Amikor hazaértem, észleltem, hogy megint elfelejtettem bekapcsolni az üzenetrögzítőt, pedig 84. július óta, akkor jöttem haza Amerikából, automatikusan mindig bekapcsolom, ha elmegyek hazulról. Eltűnődtem, hátha nem akarom, hogy a Katonából elérjenek a szereposztási bajokkal, végül is nem az én dolgom.

Szeretném, ha hagynának regényt írni.

Ma délután odaadtam Bognár Robinak a Pagnol-darabot,‍¹⁰ hogy fordítsa le, és nagy nehezen sikerült telefonon elérnem Oleg Tabakovot Veszprémben.‍¹¹ Azt mondja, kicsit nehezebb lesz rendezést vállalnia Magyarországon, mert most engedélyeztek Jefremovnak egy négy éve betiltott Roscsin-darabot, játszik benne, és Mark Rozovszkijjal nehezen haladnak a Švejkkel. Mindenesetre adjuk be a tervben a Platonovot.‍¹² Kértem, április közepéig hívjon fel, addigra kell leadnunk a jövő évi műsortervet.

Márton Lacit még mindig nem sikerült elérnem, pedig vele szeretném lefordíttatni az egyik Raimund-darabot, Babarczy beleegyezett.

Bognár Robi azt hallotta, hogy Jerzy Robert Nowak nagy támadást intézett ellenem egy krakkói lapban. A piros csíkosban‍¹³ van erről egy összeállítás. A bizalmas nekem finoman szólva nem jár. Felhívtam Dornbach Lojzit, hogyan lehet sajtópert indítani egy Lengyelországban megjelent rágalmazás ellen. Sehogyan. Kellene egy példány a cikkből, hogy kitaláljam, mit lehet tenni. Lehet, hogy közben hívtak Varsóból, csak süket volt az üzenetrögzítőm.

Nincs kizárva, hogy ha megtámadtak, nyáron nem fogadnak hat hétre a lengyelek. Új rendszert vezettek be, három példányban önéletrajzot és munkatervet kérnek lengyelül, ez eddig nem volt, eddig mindig fogadták, akit a Magyar Írók Szövetsége küldött. Ha így lesz, megpróbálom turistaként, bár úgy bajos engedélyt szereznem, hogy a könyvtárakban kutathassak. A szocialista országokban csak azok használhatják a könyvtárakat, akiknek a fogadásába egy helyi kulturális szervezet beleegyezett, különben napi olvasójegyet sem adnak, Magyarország az egyetlen liberális kivétel. A lengyel barátok könyveket ki tudnak majd kölcsönözni, de régi folyóiratokat aligha, márpedig nekem főleg azokra lenne szükségem. Na, majd meglátjuk.

Március 24.

Fél tizenegykor a Katonában. Megjött Zsámbéki. Szerelik a díszletet, ritka, hogy már a próbák kezdete előtt majdnem kész a díszlet. Viszont úgy fest, hogy holnap nem lesz rendelkezőpróba, Törőcsikre várnak. Zsámbéki szerint ha vállalja, az mindent megér, azt is, hogy ősszel legyen a bemutató. Egyébként Máthé mégis elvállalta volna, egyelőre nem tudni, mi lesz. A többi jelölt Zsámbékinak nem tetszik. Mondtam, hogy nem örülnék, ha halasztanának. Zsámbéki szerint ha eddig nem tiltották be, most már nem fogják. Délután megpróbál beszélni Törőcsikkel, este hív. Nem tudja, hogy Székely odaadta‑e neki a darabot.

Zsámbéki mesélt a kapitalista színházról, a színházi sztrájkról, a szakszervezeti előírásokról. Ha egy díszítő munkaideje lejár, otthagyja az előadást. Próbaidőt túllépni nem lehet. A szünet is a munkaidőbe számít. Dolgozni majdnem lehetetlen.

Ültünk a nézőtéren, Zsámbéki, Thuróczy Kati, Khell Csörsz meg egy szemüveges fiatal srác, Dezsényi. Láttam, úgy néz rám, ahogy én nézhettem tíz éve Majorra. Eltűnődöm, mi történt velem tíz év alatt. Semmi, csak megöregedtem.

Varsóból telefonál E., szombaton elküldte Jerzy Robert Nowak cikkét (amit a csütörtökön írt levelemben kértem tőle, de az még nem ért oda). Kéri, ne szomorkodjak nagyon. A cikk felháborító. Elhiszem.

Éjjel érek haza, Zsámbéki nem hívott. Törőcsikért harcol. Pár éve, amikor otthagyta a Székely és Zsámbéki által vezetett Nemzetit, Törőcsik ellenük nyilatkozott, inkvizítoroknak titulálta őket. Zsámbékinak és Székelynek nagy győzelme lenne, ha Törőcsik fellépne a Katonában. Az én darabom ehhez a meccshez képest mellékes. El lehet halasztani, el is lehet hagyni, csak Törőcsik játssza, aki – Székely és Zsámbéki is tudja – évek óta modoros, kibírhatatlan, rendezhetetlen. De ő a Törőcsik. És tényleg.

Március 25.

Délelőtt. Az üzenetrögzítőn Zsámbéki, este azért nem hívott, mert nincs még eredmény. Este megy Székellyel Gobbihoz. Valószínű, hogy Törőcsik, és őszi premier. Majd hív.

Törőcsik persze jó lenne. De miért csak ősszel? Nem igaz, hogy hat hét próbaidő kevés. Öt hét sem kevés. Tudom, mennyire lötyögősek Pesten a próbák, a Katonában is; de ezen a darabon nincs mit rendezni, hiába tart tőle Zsámbéki annyira. Ezt négy hét alatt meg kell tudni csinálni. Egyetlen dolog fontos, a színészek higgyék el, hogy nem okosabbak és boldogabbak, mint akiket játszanak. Ugyanolyan buták, szerencsétlenek, ugyanannyira képtelenek felvergődni az agykérgük felszínére. Ha ezt eltalálják, magától összeáll az előadás.

Ismerem Zsámbéki állapotát: mielőtt belekezdek egy új műbe, legyen az novella, dráma, regény, és már majdnem kész az anyag, csak éppen neki kéne fognom leírni, eszelős lámpaláz száll meg, és napokig készülődöm riadtan és remegve, le se merek ülni az írógép elé, pedig már sok éve csinálom, és mindig újból a nulláról kezdem, nincs rutin, nem segít önbizalom – és nekem lényegesen könnyebb, nekem csak a magam riadalmát kell legyőznöm, és nem muszáj olyan állapotba jutnom, hogy képes legyek mások szorongását feloldani, mint a rendezőknek.

Március 26.

Délután hívom Zsámbékit. Tegnap nehéz beszélgetésük volt Gobbival, részletet nem mond. Törőcsik elolvasta a darabot, vállalná, de egyeztetési nehézségek vannak. Este Zsámbéki odaugrik a József Attila Színházba, ahol Törőcsik játszik A félkegyelműben.‍¹⁴ Törőcsik közben filmezik is, kevés próbanapja lenne, és csak júniusi bemutató jönne szóba, mert május közepén elmegy a SZU-ba,‍¹⁵ a Katona pedig Prágába. Zsámbéki hangja elég fáradt. Ő sincs könnyű helyzetben. De azért ma a tévében a Stúdióban‍¹⁶ Galgóczi Erzsi kimondta, amit én halkan mondogattam saját magamnak: már ősszel, a Három nővér helyén be kellett volna mutatni a Csirkefejet. (Nem tudtam, hogy Galgóczi olvasta, de Gobbi nyilván megmutatta neki.) Galgóczi nem érti, hogy van az, hogy egy színház kap egy remek magyar darabot, és jegeli. Várkonyi volt az utolsó, aki ilyenkor azonnal bemutatta, mondja.

Bemegyek a tévébe, Sülyi megmutatja a Kern-műsort,‍¹⁷ az én jelenetem (A tolmács) nem rossz, a két Sinkovits igen jól játssza, és mintha szólna is valamiről. (Négy éve írtam tíz perc alatt.)

Délben megjött a postával Jerzy Robert Nowak förmedvénye a lengyelellenes cionizmusomról.‍¹⁸ E. azzal küldte el, hogy úgyse olvassa a kutya sem. Ehhez képest Kornidesz, a tévé elnöke már beszélt róla egy eligazításon, mint E. Fehér elmondta. Ők a bizalmasban olvastak róla, azt a szöveget nem láttam. E. Fehér szerint Kádár rövidesen megy Varsóba, úgyhogy rosszkor jelent meg, a lengyelek fel fogják vetni, ha nem is neki, de a sleppjének. E. Fehér azt mondja, hogy Az Ikszek 83-as második kiadását Agárdi Péter önhatalmúlag engedélyezte, és ezért pártfegyelmit kapott (!).

Holnap xeroxoztatom JRN művét több példányban, talán le is kéne fordítanom, noha nagyon hosszú, és terjesztenem kéne, hadd lássák, mire képes az elme, különben senki nem fogja elhinni, miket hordott össze a mocsadék.

Szerinte a szemléletem szélsőségesen ellenséges a lengyel történelemmel és kultúrával szemben (hogy lehet valaki ellenséges a történelemmel szemben????), a regényem hamis karikatúra, az 1815–1830-as évek szándékos meghamisítása. Szerinte „ez volt a lengyel kultúra egyik legjobb korszaka, a varsói és a vilnai egyetem virágkora, ekkor írja műveit Chopin, Mickiewicz, Słowacki, Krasiński, ekkor működik Mochnacki és Lelewel”… A regény 1819-ben véget ér, Chopin kilencéves, Mickiewicz tizenegy, Słowacki tíz, Krasiński hét, egyedül Lelewel harminc, de még a nevét sem ismerik! Egyikük sincs Varsóban a regény idején!

Azt írja JRN, hogy a regény szerint „a Lengyel Királyság szellemi életének kimagasló képviselői – Staszictól Niemcewiczig – imbecilek, gazemberek és onanisták, alkoholisták, buzeránsok, elhanyagolt külsejű koszos alakok és intrikusok”. Ekkorát hazudni?! „Julian Ursyn Niemcewiczről azt olvashatjuk, hogy »hülye« (270. o., 563. o.), »tehetségtelen firkász volt világéletében« (519. o.), »kurva, aki jön dörgölőzni az erősebbhez« (519. o.), betegesen érzéki (403. o., 565–566. o.).” De mindezt a hajdani haver, Bogusławski gondolja róla, mert ellentétes oldalra kerültek! Niemcewicz okos és szellemes alak, nem véletlenül ismert magára MGP!

Józef Poniatowski herceg élettörténete sem tetszik JRN-nek, amikor a levert lengyelek az egykori fővezérükről, aki odaveszett, keserűen úgy vélekednek, hogy szerencsétlen alak, aki kudarcot kudarcra halmozott… Már miért ne gondolnák így? Mit szoktunk gondolni a hadvezérekről, akik önhibájukon kívül vereséget szenvedtek? „Spiró minden habozás nélkül meghamisítja a történelmi tényeket, következetesen a lengyelek kárára, a lengyelekkel szemben ellenségesen.” Hát persze! Azért kotlik az ember egy regényen öt évet, hogy kedvére gyűlölködhessen!

JRN szerint azt akarom bizonyítani, hogy „olyan nemzet esetén, mint az eszement, bárdolatlan, gazdaságilag gyönge lengyel nemzet, a függetlenségnek semmi értelme nincs”. Ki mond ilyet a regényben? Az elbeszélő? Valamelyik szereplő? Sehol semmi hasonló! Hogy meri idézőjelbe tenni?! Mi az, hogy „a sötét lengyel alakok kizárólag negatív képcsarnoka”?! Kicsodák? A színészek, akiket szeretettel ábrázolok?!

Kifogásolja JRN, amit Żółkowski mond a regényben: „A Nemzeti Színház olyan, mint Lengyelország. Megvenni nem érdemes, de még jobban tönkretenni igen.” Szellemes ember volt Żółkowski, a színész, vicclapot adott ki tíz éven át, szerzőként magát Momus néven jegyezte, ami a latinban – a görögből átvéve – gúnyolódót jelent! Nézze már meg JRN a varsói IBL‍¹⁹ könyvtárban, milyen viccek maradtak fenn Żółkowski után!

Kifogásolja JRN, amit szintén az egyik szereplő mond: „…bármelyik nagyhatalom vesz a nyakába minket, ezt a csődtömeget, ránk fizet… ám ha létünk gazdaságilag indokolható…” Történetesen ez volt az ellenzéki program, amit az 1820-as évektől Lubecki vezetésével megcsináltak! Mi ebben a rossz? Az is baj, hogy azt meséli a főhős: „Krakkóban kifejezetten örülnek, hogy kívül maradtak a Lengyel Királyságon. Azt mondják, nem tudnának mihez kezdeni egy lengyel kormánnyal.” Igazuk volt a krakkóiaknak, független városállam lettek, és nem az Orosz Impérium bábállamának része! És mi abban a rossz, ha az űzött, álcselekvésbe menekülő Bogusławski az angol nyelv tanulása közben ráripakodik a sertepertélő élettársára, hogy „ebben az országban még olvasni se lehet, az isten verje meg Lengyelországot, túl sok maradt belőle”?!

Hogy mennyire lengyelgyűlölő a szerző, íme itt a bizonyíték: Bogusławskinak a Krasiński-palotát elnézve az jut az eszébe, „minek ekkora palota egy apró, mondvacsinált államocska kormányának?” Írja pedig JRN: „Mint ismeretes, a Lengyel Királyság területe 128,5 ezer km² volt, azaz 35 ezer km²-rel nagyobb, mint a mai Magyarországé.” Nahát! Hogy jön egy töppedt magyar ahhoz, hogy bármit is írjon a hatalmas lengyelekről?! Akiknek speciel nem volt államuk akkortájt, mert három részre voltak osztva. Cári tartomány volt az a fene nagy Lengyel Királyság éppen!

Bűnös az a szerző, aki azt merészeli írni, amit JRN ekként ismertet: „Bogusławski maga előtt látja, amint a cár kinyilvánítja, hogy az orosz impériumot gyarmatként a Lengyel Királysághoz csatolja. A lengyelek mámorosan borulnak egymás kebelére, majd harsányan harapdálni kezdik egymás torkát. A 208. oldalon olyan lengyel ötletekről olvashatunk, hogy Lengyelországhoz csatolják Bécset, Párizst, Pétervárt, egész Európában a lengyel lesz a hivatalos nyelv; a 181. oldalon Sołtyk, az ellenzék vezére állítólag abban reménykedik, hogy 20-30 év múlva Lengyelország felszabadításáért nemzetközi keresztes hadjárat indul a Vatikán vezetésével.”

Bogusławskinak volt humora, mint az operájából és a fordításaiból tudjuk. Sołtyk reményeit nemsokára a legnagyobb lengyel romantikusok fogják hirdetni, erről írok regényt éppen, ha hagyják. Hihetetlen vakság és tudatlanság kell ahhoz, illetve végképp el kell vakulnia a gyűlölettől annak, aki mindezt egy regényben kifogásolja. Elképesztő érzéketlenség kell ahhoz, hogy a főhősömben valaki az önzés szobrát lássa. Miért baj, ha őszintén elmondja magáról, hogy „kinyaltam a cár seggét”? Azt tette! De azóta nem azt teszi! „Bogusławskit Spiró a »hímringyó« típusaként mutatja be.” Na ne.

JRN: „Az aljas spicliként ismert Henryk Macrottról, akit Varsó népe a novemberi felkelés idején felakasztott, Az Ikszek egyik szereplője, Fiszer állítólag így vélekedik: »Okos. Nem tudom utálni az okos embereket«. Amikor Bogusławski megkérdezi: »Nem gondolja, hogy amit a barátja művel, az a besúgás egy fajtája?«, Fiszer vállat von: »Nem a barátom, de valaki úgyis elvállalná helyette… Mit csináljon egy okos fiú, ha érvényesülni akar? Nem tehet róla, hogy az apja csak borbély.« (282. o.) Spiró észjárása Kálit juttatja eszünkbe.”

Nem tudom, ki az a Káli, de az a feltételezés, hogy egy regényalak azt mondja ki, amit a szerző gondol, a több évezredes esztétikai gondolkodás vége, a művészet meggyilkolása. Minek ír regényt valaki, ha anélkül is elmondhatja a véleményét? Mi a fenének teremt alakokat? Minek éli bele magát a lelkükbe? Minek beszélteti őket, ha úgyis mindenkiből ő beszél?

JRN: „A 69. oldalon azt olvassuk, hogy a cár nyugdíjat ajándékozott Kilińskinek. Utána nyomban következik a kommentár: »A lengyelek hagyták volna éhen veszni, a cár megjutalmazta…«” Még hogy én, a szerző, dicsőítem a cárt, másfélszáz évvel a halála után? Hát nem egyértelmű, hogy a cár által felbérelt manipulátorok terjesztik a cárimádatot a nép között?!

Kifogásolja JRN, hogy az egyik szereplő szerint a lengyel „szófosó nemzet”. Nem tetszik neki, hogy „Szymanowski az egyik előadás után közli Bogusławskival: – A Mester jó volt. Jó volt. Én viszont szar voltam. – Mi tagadás, szar voltál, válaszolja barátilag Bogusławski (416. o.). És így tovább. Csak biztatni tudom a Literatura na Świecie‍²⁰ szubtilis esztétáit, akiket annyira érdekel Az Ikszek, elemezzék ki alaposan Spiró szókincsét.”

JRN, becsületére legyen mondva, a strukturalista elemzés hatására összeszámolta, hogy a szerző „26 személyt – élükön Stasziccal és Niemcewiczcsel – az ostoba, idióta, hülye, tökfilkó szavakkal jellemzett. Kilenc szereplő neve mellett találjuk epitheton ornansként a »marha«, »barom« jelzőt, olykor így: »ostoba barom«, vagy gyakrabban »tehetségtelen barom«. Tíz szereplőt, főleg színésznőket és színészeket jellemez a kurva, cafka, ringyó szavakkal.” De mindezt nem a szerző mondja, hanem az alakjai!

Azt ajánlja JRN, hogy adják ki Niemcewicz Emlékiratait, és úgy tesz, mintha én nem abból merítettem volna. Elhallgatja, mekkora alakot faragtam Niemcewiczből, éppen az emlékiratai alapján, amelyből a regényben némely részleteket elmesél! Ki írt a lengyelek közül ilyen pompás párbeszédet, mint ami Bogusławski és Niemcewicz között zajlik? Vagy ezt JRN átugrotta? Niemcewicz, az amerikai farmer, az alelnök Jefferson szomszédja és barátja előbb jósolta meg, hogy Amerika nagy lesz, mint Tocqueville! Előbb írta le az orosz lelket, mint Gogol és Dosztojevszkij! A regényben elmondja, ami az emlékiratában olvasható, hogy labdát csinált a saját hajából, meg ne őrüljön a Péter-Pál-erőd magánzárkájában! Nagy alakot formáltam belőle, micsoda galádság ezt elhallgatni! Bogusławski, a régi barát és harcostárs irigykedik Niemcewiczre, ezért nevezi hülyének! Niemcewicz, a nők kedvence a feleségét és a gyerekét ott hagyta Amerikában; Lengyelországban újranősült, birtoka lett, elnevezte a saját neve után Ursynównak, azt tervezte, hogy mintagazdaságot csinál belőle, és a cári bábállamban államtanácsos lett, ő, a Kościuszko-felkelés egykori résztvevője, a Péter-Pál-erőd egykori foglya! Neki megvan mindene, és X álnéven ő is cikkeket irkál a nincstelen Bogusławski ellen a többi cári miniszterrel és államtitkárral együtt… Hát hogy ne irigykedne rá Bogusławski! Hogy ne gondolna róla rosszat!

Nincs, akinek mindezt elpöfögjem, azért verem a gépbe, de minek?

JRN: „Az Ikszekben világosan érezhető Leopold Sacher-Masoch egyes regényeinek a hatása. Masoch művei, melyekben nagy számban fordulnak elő olyan férfiak, akik élvezettel fogadják különböző hölgyek lovaglóostorral rájuk mért ütéseit, szolgáltak a mazochizmus szó forrásául. Sacher-Masoch Spiróra gyakorolt erőteljes hatását azonban én elsősorban abban látom, hogy mindkét szerző igen hasonló módon ábrázolja műveiben a lengyel szereplőket és általában a lengyeleket. Lengyelországban ma már kevesen tudják, hogy Sacher-Masoch annak a lvovi (lembergi) osztrák rendőrfőnöknek volt a fia, aki az 1846-os galíciai parasztfelkelés idején oly dicstelen szerepet játszott: fejpénzt fizetett az osztrákok által félrevezetett parasztoknak minden általuk meggyilkolt lengyel nemesi hazafi fejéért. Leopold Sacher-Masoch, aki gyűlölte Lengyelországot és a lengyeleket, számos könyvében kigúnyolja a lengyeleket és a lengyel nemzeti vonásokat, különösen a konspirációs hajlamot, az »őrült nemzeti lelkesedést«, a lengyelek állítólagos civilizációs elmaradottságát (Der Emissär, Eine Galizische Geschichte, Graf Donski Eine Galizische Geschichte, 1846, Polnische Revolutionen. Erinnerungen aus Galizien, 1846, Le conte bleu du bonheur). Sacher-Masoch könyvei tele voltak a lengyelekről – különböző Dombrowskikről és Kradulińskikről, Kuternogákról és Mesiszewskikről, ostoba konspirátorokról, szélhámosokról, csalókról és »vörös orrú, üres zsebű« iszákosokról festett torzképekkel; ezek az alakok, ha berúgtak, baromként bömbölték a »Nincs még veszve Lengyelország«-ot, azt harsogták: »Vivat Polonia, Vivat Felkelés«, »Vivat, szeressük egymást!« Sacher-Masoch ábrázolásában Lengyelország következetesen rendkívül elmaradott, »feudális és primitív« ország. Sacher-Masoch 1863-ban megjelent Le conte bleu du bonheur című könyvében (három lengyelellenes könyvet adott ki a januári felkelés alatt) egy Galícia területén tartózkodó külföldi teljesen Vandernoot, a Spiró-regény civilizátora stílusában jelenti ki: »olyanok vagyunk mi a lengyelek között, mint az amerikai prémvadászok az indiánok között, mi vagyunk a civilizáció előőrse…« Sacher-Masoch könyvei a budapesti körökben azért is népszerűek voltak, mert a szerző az 1874–1881-es években Budapesten élt, és egy németül megjelenő hetilapot szerkesztett.”

Ki a lófasz ez a Sacher-Masoch? Életemben nem hallottam róla. JRN nekem tulajdonítja Sacher-Masoch könyveit! Micsoda aljasság!

JRN szerint gyalázom „a Lengyel Királyságnak azt az igen liberális alkotmányát, melynek szövegét az akkori elnyomó osztrák–magyar hatalom és a zsarnokok kormányozta olasz fejedelemségek területén betiltották”! Ezt írja egy történész! Hol volt elnyomó osztrák–magyar hatalom akkor? Osztrák volt, és csak Galíciában! Ez az igen liberális alkotmány a nevezetes 1791-es május 3‑i alkotmány, amit az amerikai alkotmány mintájára hoztak létre, benne a hatalommegosztás elvével, azért nem léphetett életbe soha, mert az oroszok lerohanták Lengyelországot! Azok az oroszok, akiknek a bábállamában játszódik a regény! JRN, a Lengyel Egyesült Munkáspárt oszlopos tagja a szovjet elvtársakat védi visszamenőleg! Olasz fejedelemségek? Hihetetlen! Hol voltak azok a felosztott Lengyelországtól?!

„Spiró ügyesen alkalmazza azt a fajta ködösítést, hogy a Lengyelországot és a lengyeleket gyalázó kijelentéseket, amelyek a korabeli lengyel kultúra nagyjaira vonatkoznak, a regény szereplői szájába adja.”

Hát bizony, a regényíró beszéltetni szokta a szereplőit. De még a drámaíró is így szokott eljárni… … …

Függelék:

Az Ikszek-„vita”
dokumentumaiból

Az itt következő írásoknak (egy kivétellel) nem én vagyok a szerzőjük. Azért szerepelnek mégis, mert akadhatnak, akik az állításaim hitelességét kétségbe vonják. Úgy tapasztaltam, hogy az efféle cikkek financiális vagy cenzurális okokból előbb-utóbb el szoktak tűnni az internetről. A könyv eddigi része az enyém, a Függelék merőben kordokumentum.

Egy.

Jerzy Robert Nowak (1940)

Forrás: lengyel nyelvű Wikipédia, Spiró György fordítása

Történész, hungarológus. 1966-tól a Lengyel Külügyi Intézet munkatársa. 1972-ben magyar történelemből doktorált a varsói egyetemen. Írásban kritizálta Mindszenty bíborost szovjetellenes nacionalizmusáért. 1972 és 1974 között a budapesti lengyel nagykövetség másodtanácsosa. „Tadeusz” fedőnéven a hetvenes években a belügyminisztérium operációs munkatársa, elsősorban a lengyel külügyminisztérium munkájáról jelentett. Titkosszolgálati működését utóbb tagadta, arra hivatkozott, hogy a beszervezési aktán nincs rajta az aláírása. 1981-től a Szolidaritás hetilapjába írt „Maron” álnéven. A hadiállapot bevezetése után a Polityka és a Radar című lapokba dolgozott, a Zdanie című krakkói katolikus lap szerzője és szerkesztője volt. Előadásokat tartott a Marxizmus–Leninizmus Intézetben. 1983-ban elítélte a magyar 56-os felkelést, mondván, hogy az nacionalista alapon támadta a szovjet rendszert. 1989-ben habilitált. A rendszerváltás után eredménytelenül pályázott a budapesti lengyel nagyköveti posztra. Többször indult képviselőjelöltként, rövid életű pártokat alapított. A magánszemélyek által finanszírozott, lengyel adózás alól kivont, a Vatikán többszöri tiltakozását és XVI. Benedek pápa figyelmeztetését kiváltó, szélsőségesen nacionalista katolikus Radio Maryja egyik vezetője és kommentátora, „a lengyelellenesség és a zsidókérdés” szakértője. 2007-ben a Nasz Dziennik hasábjain A média rejtett arca címmel a katolikus egyház elleni ateista agresszióról közölt cikksorozatot (könyv alakban: Az Egyház elleni harc fehér könyve). 1994–2006 között tanított a częstochowai főiskolán és a toruńi médiafőiskolán. 2008-ban országszerte előadásokat tartott Jan Tomasz Gross Szomszédok című könyve‍¹ ellen. Gross könyve az 1941-ben Jedwabnéban lengyelek által elkövetett pogromról szól egy 1999-es és egy 2001-es lengyel dokumentumfilm nyomán. Gross szerint 1941-ben 1600 zsidót öltek meg nem zsidó lengyel szomszédaik. A Lengyel Nemzeti Emlékezet Bizottsága szerint 250–340 a meggyilkoltak száma, más történészek szerint 600–1000. 1999-ben JRN könyvet publikált a bolsevik zsidókról, akik legyilkolták nem zsidó szomszédaikat. 2001-ben Gross 100 hazugsága a zsidókról és Jedwabnéról címmel jelentetett meg könyvet. 2006 januárjában Jedwabne város díszpolgára lett „a zsidók ellen elkövetett bűnök hazug vádjának leleplezéséért”. A szmolenszki légikatasztrófát, amelyben életét vesztette többek között Lech Kaczyński elnök, merényletnek minősítette. A Wprost, a Przekrój, a Polytika, a katolikus Tygodnik Powszechny szerzői szélsőségesnek és antiszemitának nevezték. Ugyanígy vélekedett Jerzy Tomaszewski történész, Józef Życiński püspök, a varsói Katolikus Értelmiségiek Klubja és a Lengyel Katolikusok és Zsidók Tanácsa… … …

Jegyzetek

Az 1986-os év

1
Az Ikszekből készült dráma. Bemutató: 1983. október 28., rendezte: Zsámbéki Gábor, a főszerepben Major Tamás.

2
Farkasinszky Lajos 1983–1987 között a Fővárosi Tanács általános elnökhelyettese volt.

3
Anton Pavlovics Csehov: Három nővér. Bemutató: 1985. december 6., rendezte: Ascher Tamás.

4
Kornis Mihály: Kozma. Bemutató: 1986. március 21., rendezte: Ács János.

5
Ivan Kušan: Galócza. Bemutató: 1986. március 7., fordította és a dalszövegeket írta: Spiró György, zene: Másik János, rendezte: Benedek Miklós.

6
A kopasz énekesnő. Különóra. Kaposvári Csiky Gergely Színház, 1986. február 28., rendezte: Ascher Tamás.

7
Szávai János irodalomtörténész 1986-tól volt az ELTE Bölcsészkar Világirodalmi Tanszék vezetője.

8
Szovjet film, Nyikita Mihalkov 1981-es vígjátéka. Magyarországon 1984-ben mutatták be.

9
Fellini–Lukáts Andor–Dés: A nők városa, Kaposvári Csiky Gergely Színház, bemutató: 1986. április 26., rendezte: Lukáts Andor, dalszövegek: Spiró György.

10 Marcel Pagnol A pék felesége című vígjátékáról van szó.

11 Oleg Tabakov moszkvai stúdiószínháza 1986. március 17-től tíz napig vendégszerepelt Veszprémben és Pápán két előadással: Bulgakov: A félnótás Jourdain; Anouilh: A pacsirta.

12 Csehov darabját ekkor végül nem mutatták be.

13 Az MTI Bizalmas tájékoztató című belső kiadványsorozatát a megbízható elvtársak olvashatták. A borítójáról kapta a nevét.

14 Georgij Tovsztonogov: A félkegyelmű, bemutató: 1985. október 10., rendezte: Iglódi István.

15 Szovjetunió.

16 A Magyar Televízió nagy nézettségű, heti rendszerességű kulturális műsora a nyolcvanas években, főszerkesztő Érdi Sándor.

17 Vigyázat, mélyföld!, szkeccsfilm, 1986, rendezte: Molnár György.

18 Jerzy Robert Nowak: Gúnyirat és misztifikáció, lásd a Függelékben.

19 Instytut Badań Literackich, Irodalomtörténeti Intézet.

20 1971 óta havonta megjelenő lengyel világirodalmi folyóirat.

Függelék: Az Ikszek-„vita” dokumentumaiból

Egy. Jerzy Robert Nowak (1940)

1
Jan T. Gross: Szomszédok, ford. Andor Mihály, Budapest, Új Mandátum, 2004. Angol eredeti: Neighbors: the Destruction of the Jewish Community at Jedwabne, Poland, Princeton University Press, 2000.

Tartalom

Előhang

Az 1986-os év

Utóhang

Függelék:
Az Ikszek-„vita” dokumentumaiból

Egy.
Jerzy Robert Nowak (1940)

Kettő.
Jerzy Robert Nowak: Gúnyirat és misztifikáció
(Spiró György: Az Ikszek)

Három.
E. Fehér Pál: Képzelgések helyett…
Jegyzetek Robert Nowak pamfletjéhez

Négy.
Nemere István: Pamflet és misztifikáció

Öt.
Csapláros István: Kosztolányi és Spiró

Hat.
Részletek Spiró György életrajzából

Hét.
Spiró György és Jerzy Robert Nowak vitája
Jerzy Robert Nowak: Spiró György előítéletei

Nyolc.
Spiró György és Jerzy Robert Nowak vitája
Spiró György: A tollamért

Kilenc.
Jerzy Robert Nowak: Kiabálás és érvek.
Válasz Spiró Györgynek

Tíz.
Uvardy Frigyes közgazdász levele Kovács István költőhöz, 1984. szeptember 6.

Tizenegy.
Sajtóvisszhang. Bogdan Góralczyk összeállítása

Tizenkettő.
Fodor Géza: Nyilatkozat

Tizenhárom.
„Közelmúltunk valóban szégyenletes momentuma”
Válogatás Spiró György Az Ikszek című regényének lengyel kritikáiból

Jegyzetek

Személynévmutató

A szerző és a szerkesztő köszönetet mond Szegő Jánosnak a jegyzetek és a névmutató összeállításában nyújtott segítségéért.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Szerkesztette Gspann Veronika
Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 671 5

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL