Copyright © Mészáros Dorka, 2022

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

A könyv megtörtént eseteken alapuló fikció.

ISBN 978 963 452 700 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Borító nyomdai előkészítése P’ART 94 Bt.

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

mimézis – a valóság művészi tükrözése

Az utánzás vele született tulajdonsága az embernek gyermekkorától fogva. Abban különbözik a többi élőlénytől, hogy a legutánzóbb természetű, sőt eleinte éppen az utánzás útján tanul is; mindegyikünk örömét leli az utánzásban.

(Arisztotelész: Poétika, Sarkady János fordítása)

Hettinek, tudom, hogy elolvasod.

És kiskutyámnak, Szmörének,

akinek odaadó támogatása, túláradó

szeretete és rám hajazó türelmetlensége

nélkül ezt a könyvet (is) sokkal hamarabb megírtam volna.

1.

ELTŰNT KOVÁCS BENCE

A VI. kerületi rendőrök a lakosság segítségét kérik.

A harminckét éves férfi március 25-én az esti órákban a munkahelyéről, a Háromfelvonás Színházműhelyből távozott, azóta ismeretlen helyen tartózkodik, életjelet nem ad magáról.

Kovács Bence körülbelül 170 centiméter magas, vékony testalkatú, barna szemű, rövidre nyírt, világos hajú. Távozásakor fekete farmernadrágot és lila kabátot viselt. Nincs ismert betegsége, gyógyszereket nem szed.

A VI. Kerületi Rendőrkapitányság kéri, hogy aki a képen látható férfi jelenlegi tartózkodási helyéről információval rendelkezik, jelentkezzen személyesen a VI. Kerületi Rendőrkapitányságon, hívja a 06/1/461-8141-es számot, vagy tegyen bejelentést – akár névtelensége megőrzése mellett – az ingyenesen hívható 06/80/555-111 „Telefontanú” zöldszámán, illetve a 112-es központi segélyhívó telefonszámon.

BUDAPEST, MÁJUS

– Igazolja magát!

– Varga Gergő, de ami a jelvényt illeti…

– Gergő! Mit áll ott?! Engedje át a kollégát, én felelek érte.

– Parancs, értettem, alezredes úr!

A rendőr felemelte az elkerítő szalagot, Varga Gergő átbújt alatta, szőkésvörös üstöke szinte világított a szürkületben. Az utcán kisebb csődület támadt, a rendőrök alig győzték figyelmeztetni az embereket, hogy „maradjanak távolabb, nincs itt semmi látnivaló”.

Gergő tekintete végigpásztázta a tömeget, érdeklődő, kíváncsi arcok, néhány újságíró is megjelent, sokan videóztak, egy baseballsapkás srác buborékot fújt a rágójából. A szokásos szenzációéhség. Gergő követte Márk alezredest a kopott elektronikai szaküzletbe, ahol javában zajlott a helyszínelés. A bolt ugyanúgy festett, ahogy szokott a nap huszonnégy órájában, nem volt jele erőszakos behatolásnak, nem vittek el semmit. Ötezer forint hiányt találtak a kasszában. Jelentéktelen összeg, még a pulton heverő laptopot sem csapta a hóna alá az elkövető. Az eladót agyonlőtték.

– Hallgatlak, Gergő. Mit látsz?

Márk nem nézett a többiekhez képest pofátlanul fiatal férfira, leguggolt, a holttestet figyelte, a lövések bemeneti helyét, a megalvadt vért – ez a test alig egy órája még lélegzett.

Gergő tenyere izzadt, egy év után sem szokott még hozzá, hogy a nyomozó kifejezetten az ő véleményére kíváncsi. Amikor a kedvenc professzora az egyetemen bemutatta Márk Leventének, a Budapesti Rendőr-főkapitányság Nyomozó Főosztálya kiemelt főnyomozójának, álmában sem gondolta volna, hogy egy gyakornoki státusz lesz a vége. Pszichológus szakértő gyakornok – amilyen poszt előtte sosem létezett. Külön neki kreálták a munkakört, bár abban sem volt biztos, hogy valóban nyilvántartották, hiszen fizetés nem járt érte, igazolvány és jelvény sem, csak a rengeteg helyszín, az éjszakába nyúló felderítés, az irodai ötletbörze és a kihallgatások, amiket megfigyelhetett. A TDK-dolgozatával és az alapszakos szakdolgozatával hívta fel magára a figyelmet, mindkettőben kriminálpszichológiával foglalkozott, a profilozást használta a magyar elkövetők vizsgálatához. Márk meglátta benne azt, amit Gergő is az egyetlen pozitív tulajdonságaként értékelt. Értett az emberekhez, olvasott bennük, átlátott a falaikon, és ösztönösen érezte, ha hazudnak neki.

Két okból vállalta el a felajánlott gyakornoki státuszt. Egyrészt az apja iránti tiszteletből, aki, ha élt volna, roppant büszke lett volna a fiára, amiért az a rendőrségnél helyezkedett el. A kisvárosi nyomozót a munkája éltette, és amikor már nem csinálhatta tovább, el is vitte a szíve. Gergő azóta teljesen magára volt utalva, talán ezért is állt kötélnek Márk hívására. Tartozni akart valahová az egyetemen kívül is. Bár a néhány gimnáziumi barátjához erős kapocs fűzte, mindenki élte a saját életét, jó, ha havonta egyszer össze tudtak ülni. A másik ok a tudományos karrierje volt. Rengeteg anyaghoz hozzáfért, a mesterszakos szakdolgozatán kívül előre dolgozott a doktoriján. Sőt, a rendszeres tudományos publikációihoz is jó forrásokat biztosított a gyakornoki státusz.

Gergő zsebre tett kézzel beállt az ajtóba, magában lejátszotta a gyilkosság menetét.

– Benyitott, talán kettőt beljebb lépett, és lelőtte. Hozzá sem ért a cuccokhoz, csak kivette a kasszából a készpénzt, és lelépett. – Imitálta, ahogy az elkövető kinyitja a kasszát, elteszi az ötezer forintot, és távozik. – Semmi értelme – fordult vissza az ajtóból. – A gép a pulton sokkal többet ér ötezernél. Nem a rablás volt az indíték.

– Nem – értett egyet Márk. – Az egész sántít, ahogy van. Az eladót megnézted alaposan?

Gergő aprót bólintott, a munkának ezt a részét viselte a legnehezebben, a halottak látványát. Ha tehette, az arcukat nem vizsgálta meg. Márk folytatta:

– Ázsiai. Mint az előző a múlt héten. A vegyeskereskedéses. Nagyon remélem, hogy nem egy leszámolás kellős közepébe csöppentünk.

– Lehet gyűlölet-bűncselekmény is – mutatott rá Gergő. – Ugyanazt a fegyvert használták itt is?

– Hamarosan kiderül.

– A kamerákkal juthatunk valamire?

– Ezekkel nem, álkamera az összes. Szemben van egy ékszerbolt, ha szerencsénk van, az utcafronti kamerája rögzítette az elkövetőt. A fiúk rajta vannak. Gyere, mi kikérdezzük az eladó feleségét.

A nő a sokktól akadozva beszélt, és semmi használható információval nem tudott szolgálni. A férje rendes ember volt, nem voltak ellenségei, húsz éve dolgozott az üzletben, az ügyfelek szerették, mert mindent megpróbált megjavítani, még ha menthetetlennek tűnt is. Fogalma sincs, ki akarhatta a halálát.

– Koreai.

– Hm?

– Ez a férfi koreai – ismételte meg Gergő. – A felesége mondta, hogy Anszanból jöttek Magyarországra. Rákerestem, dél-koreai város.

– És?

Gergő rántott egyet a vállán.

– Csak egy megérzés. Megérzés, megérzés – sóhajtotta. – A vegyeskereskedéses, ha jól emlékszem, vietnámi volt.

Márk hallgatott, éles, szürke tekintetét várakozóan mélyesztette Gergő barna íriszébe. Gergő zavarba jött, úgy érezte, a főnöke lelát a veséjéig, vagy még annál is mélyebbre, ismeri az összes gondolatát, azokat is, amiket még meg sem fogalmazott.

– Azt hiszem, a leszámolást kizárhatjuk. Sokkal inkább gyűlölet-bűncselekmény lesz, vagy… – Ahogy lehajolt, hogy átbújjon a rendőrségi szalag alatt, benne rekedt a befejezés.

Felegyenesedve mindketten megtorpantak, elnézték a lüktető várost, ahogy lassan magára húzta az éjszakát. Az eladó letakart testét elnyelte egy mentőautó, Gergő hosszan nézett utána. Az ösztöne azt súgta, hogy olyan összefüggések bújnak meg az eset mögött, amiket egyelőre senki sem ért.

– Vagy teljesen véletlen, hogy mindegyikük ázsiai, és nem ez lesz az ügy kulcsa – fejezte be vontatottan.

Márk Levente főnyomozónak a szeme apró rebbenése jelezte csupán, hogy egyetért a fiatal gyakornokkal.

– A boncolás és a laborvizsgálatok után talán okosabbak leszünk.

A kapucsengő élesen hasított a sötét lakás csendjébe. Egy sovány, apró yorki rontott a bejárati ajtónak, csaholt, morgott, közben csóválta a farkát.

– Elég, Elemér, kussolj már!

Wass Réka a lábával tolta arrébb a kutyát az útból, hogy hozzáférjen a kaputelefonhoz.

– Ételkiszállítás!

– Nyitom!

A nő addig nyomogatta a gombot, amíg a készülék sípoló hangot nem adott, ami neki azt jelentette, hogy biztosan kinyílt a lépcsőházba vezető ajtó. Magára kapott egy hosszú pólót, derékig érő, dús barna haját kontyba kötötte a feje tetején. Magas, kidolgozott testalkatú nő volt, a vonásaiban és a mozdulataiban mégis volt báj és kecsesség. Ugyanúgy el lehetett képzelni róla, hogy simán a földbe döngöl bárkit, mint hogy légiesen vonul egy estélyiben az Opera lépcsőjén – bár az utóbbit nem szívesen próbálta volna ki. Nagyon sötét tekintete erőteljessé és szenvedélyessé tette a megjelenését. Volt benne valami ősi energia, ami azt mutatta, hogy egy igazi túlélő.

Réka felkapcsolta a villanyt, a konyhapultra dobott táskájából kihalászta a kulcsát. Amint kinyitotta az ajtót, a yorki kisurrant a lába mellett.

– Elemér, állj! Gyere vissza!

A kutya a folyosó közepén hegyezte a fülét, tudta, hogy a lift felől várhatja a látogatót. És azt is megtanulta már, hogy a látogató kaját jelent. Két perc múlva kinyílt a liftajtó.

– Erre! – szólt ki Réka az ajtóból, sosem ment a futár elé, fél lábbal mindig a lakásban maradt.

Elemér annál inkább segített a futárnak a tájékozódásban. Elé szaladt, felugrált rá, az ajtóig kísérte. A futár egy nagy papírzacskót nyomott Réka kezébe.

– Helló! Jó étvágyat!

– Kösz. Elemér! Befelé!

Réka már csukta volna be maga után az ajtót, amikor a futár megállította.

– Várj, van egy levél a lábtörlőn. Felvegyem? – És már a kezében is volt a küldemény.

– Kösz – biccentett Réka, a fehér, címzés nélküli borítékot a szájába vette, ellenőrizte, hogy Elemér a lakásban van-e, és ahogy becsukta az ajtót, rögtön kulcsra is zárta.

A papírzacskót a konyhapultra tette, feltépte a borítékot, nyomtatott levelet húzott elő belőle.

Kedves Réka!

Bízom benne, hogy már jobban vagy. Szeretnélek emlékeztetni a bérleti szerződésünk 2.8-as pontjára, mely szerint a lakás kizárólag gyermektelenek számára bérelhető. A kiköltözésre a szerződés szerint két hónap áll rendelkezésedre, de a jó kapcsolatunkra tekintettel engedélyezem a kilencven napot.

Kérlek, ne feledd, hogy a költözés előtt ki kell tisztíttatnod a kanapét a megjelölt cégnél (a számlát add át nekem), illetve a tisztasági festésért is te felelsz. Ellenkező esetben nem jár vissza a kaució.

Csodás babavárást kívánok!

Szilvia

Réka kezében remegett a papír, újra és újra átolvasta a szöveget, a dühtől könny szökött a szemébe. Gombócba gyűrte, és teljes erejéből elhajította. Elemér rögtön ugrott, letámadta a galacsint, majd elégedetten csócsálni kezdte.

– Picsába, Elemér, nem! Nem szabad! Ereszd! Enyém! ENYÉM, A KURVA NÉNIKÉD!

Elemér elengedte a galacsint, az üvöltés megijesztette, a farkát behúzva menekült a kenneljébe. Réka felkapta a nyálas, megrágcsált levelet, a konyhapultra dobta, ahol pont annyi holmit halmozott már fel, hogy kényelmesen eltűnt közöttük.

– Ne nézz így rám! Még neked áll feljebb?! – kérte ki magának Réka, farkasszemet nézett a kutyával. – Ez a hülye picsa rólad nem is tud. Szerinted mit szólna? Még a végén fertőtlenítenem is kéne ezt a lyukat miattad, mert egy kis patkány vagy. Az vagy, te rohadék.

Réka nehézkesen letérdelt a kennel elé, benyúlt, hogy megsimogassa a yorkit. Elemér még mindig nem bocsátotta meg az előbbit, a fal felé fordult, de azért úgy helyezkedett, hogy Réka vakargathassa a hasát.

A konyhapulton terpeszkedő halom csörögni kezdett, mire Réka mélyen és szaggatottan felsóhajtott. Vagy az anyja keresi, akinek nem veszi fel, vagy Elemér gazdájának az anyja, akivel még nehezebb volt. Kihalászta a mobilt, a kijelzőre pillantott, a második opció, felvette.

– Üdv, Ancsa néni! Nem, nem tudok semmit tegnap óta. Értem. Sajnálom. Hívja a kerületet! Istenem, de bunkók! Homofób paraszt az összes. Nem, én is úgy gondolom, hogy Bence nem magától lépett le. Igen, mindig tudta, mit csinál. Figyeljen, holnap megyek be papírokat intézni, rákérdezek, rendben? Hátha nálunk többet tudnak. Próbáljon megnyugodni, biztos vagyok benne, hogy mindent megtesznek a kerületiek is. Jó éjszakát, Ancsa néni!

Réka visszadobta a mobilt a kupacba, Elemérre nézett, a yorki gombszeme búsan csillogott.

– Több mint egy hónapja nincs meg a gazdád. Te is tudod, hogy nem fog élve előkerülni, igaz?

Elemér lesunyta a fejét, Réka pedig betette a papírzacskót a hűtőbe a többi mellé. Megint elment az étvágya.

– Útban vagy, kölyök!

Gergő udvariasan félrehúzódott a folyosón, elengedte a munkatársait. A férfiakkal nehezebben találta meg a hangot, a nők viszont odáig voltak érte. A jóképű, ízlésesen izmos, bizalomgerjesztő tekintetű, fogkrémreklámba illő mosolyú srácért, aki mindig előreengedte őket, segített, ott termett, ha szükség volt rá. A megtestesült előzékenység és jó modor. Ha pedig véletlenül mosolygáson kapták, menten elolvadtak. Külön imponált nekik a rejtélyesség, ami körbelengte a gyakornokot, a szeméből sütött, hogy rengeteg izgalmas titkot őriz. Az már csak hab volt a tortán, hogy motorral járt be a főkapitányságra.

A férfiak viszont egy év után is újoncként kezelték, és a kölyök a legkedvesebb becenév volt azok közül, amiket ráaggattak. Gergő könnyen alkalmazkodott, de tudta, sosem fog maradéktalanul beilleszkedni. Azért tartották vele szemben a két lépés távolságot, mert Márk Levente alezredes pártfogolta, és kiemelt figyelemben részesítette. Sokaknak szúrta a szemét, nem értették, mi keresnivalója van egy mesterszakos pszichológia szakos hallgatónak az ő osztályukon, mit tud, amit ők nem. Így Gergőben gyökeret vert az állandó bizonyítási kényszer.

Az igazságügyi szakértő jelentése szerint az elektronikai szaküzlet eladójával ugyanolyan 9*19 milliméteres, Luger, 7,5 grammos golyók végeztek, mint a vegyeskereskedés tulajdonosával. A lövedékeken egyforma barázdákat azonosított, tehát ugyanabból a fegyverből lőtték ki őket. Egy Beretta 92 FS pisztolyból. Azok a regisztrált fegyveresek, akiket eddig felkerestek, készséggel adták át vizsgálatra a maroklőfegyverüket, és stabil alibivel is rendelkeztek. Gergő a fegyvertartók listáját görgette maga előtt, tisztában volt vele, hogy új információt nem fog találni tegnap óta, de legalább lefoglalta magát. Egyedül ült egy irodában, ami túl jól hangzott ahhoz képest, amit jelentett. Az ő irodája tulajdonképpen egy átjárószoba volt Márk alezredes rezidenciája és a csapat többi része között. Folyamatosan ide-oda mászkáltak a munkatársai, de már megszokta az állandó mozgást. Ki tudta zárni őket, de sosem felejtett el köszönni, ha valaki átlépte a küszöböt.

Mellette óriási tábla, a legnagyobb az épületben, külön az ő kérésére rendelték. Rajta képek, feliratok, gondolattérképek, ábrák. Egyszerre több üggyel foglalkozott, most éppen nyolc esetet különített el. Az egyik sarokban azoknak az eltűnt személyeknek az adatait gyűjtötte, akik valamilyen oknál fogva – általában ösztönösen – megragadták a figyelmét.

Kivágódott az egyik ajtó, az alezredes titkárnője szelte át a szobát.

– Rékát most léptették be! – hadarta idegesen. Gergő keze megállt az egéren. – Tudod, Gerikém, két dolgot nem hozunk fel előtte, a babát és a történteket.

Mielőtt Gergő válaszolhatott volna, a titkárnő már el is robogott, hogy ugyanezt kiabálva közölje a többiekkel is. Aztán síri csend borult az osztályra, széklábak súrlódásán és billentyűzetkopogáson kívül semmit nem lehetett hallani. A titkárnő lábujjhegyen, egyetlen szó nélkül settenkedett vissza a helyére. Egy jó kiállású, napbarnított, a harmincas évei közepén járó, sármos nyomozó követte, sötét farmert, inget és zakót viselt. Beállt Gergő táblája elé, úgy tett, mintha elmélyülten tanulmányozná.

– Nyugi, kölyök, nem nyúlok semmihez – vetette oda neki foghegyről.

Gergő nem reagált, jól tudta, hogy Tonkó Gábor, azaz Toni elbújni jött ide. Kerülte Rékát, és mivel a nő levegőnek nézte Gergőt, Toni keresve sem találhatott volna jobb rejtekhelyet az átjáróirodánál. Réka jó öt perc múlva lépett be, és anélkül, hogy egy másodpercre is oldalra pillantott volna, átvágott a szobán, és már benn is volt az alezredesnél. Toni szaggatottan kifújta a levegőt, nem mozdult.

– Előbb-utóbb beszélnetek kell.

Gergő nem fordította el a fejét a monitorról, halkan, megfontoltan fogalmazott. Toni az állát dörzsölgette, egy folyamatábrát tanulmányozott, a gondolatai messzire kalandoztak. Nehezen lélegzett, Gergő is érezte a súlyos köpenyt, amivel beburkolta magát. Tonit szinte agyonnyomta a bűntudat, alig bírt megállni alatta. Gergő a férfira nézett, mankót akart neki adni, mielőtt teljesen összeroppan.

– Nem tehetsz róla. Hoztál egy döntést, egy jó döntést, ezt nem vitatja senki.

– Ugyan már! Abban a helyzetben nem volt jó döntés, és én rosszul mérlegeltem. Nem kell a pszichológusduma, elcsesztem.

Gergő nem hagyta magát.

– Megmenteni valakinek az életét jó döntés.

– Nem mentettem meg. Megpróbáltam… Ez nagy különbség.

Toni hangja megremegett a mondat végén. Gergő testtel is felé fordult, el akarta kapni a férfi piszkoskék tekintetét, hogy a szemébe nézhessen, de Toni továbbra is mereven a táblát vizslatta.

– Ha sikerült volna, most mit éreznél?

A kérdés nagyot koppant a falakon, Toni arca megrándult, felnézett a plafonra, nagyot nyelt. Gergő előre tudta a választ, de türelmesen várt.

– Ugyanezt, azt hiszem – morogta a férfi néhány perc múlva, meg kellett rágnia magában, mielőtt hangosan is kimondta.

– És ha másképp döntesz? Ha Rékát választod, és nem próbálsz meg segíteni a kislányon?

Toni képtelen volt még egyszer megszólalni. Akkor is ugyanennyire marná a bűntudat, és ugyanennyire emésztené magát az ébrenlét és az álmai minden egyes percében.

– Menj el terápiára! Szükséged van rá.

Toni nem utasította vissza csípőből az ajánlatot, talán mert meg sem hallotta, vagy egyszerűen elengedte a füle mellett. Gergő próbált a férfi arcából olvasni, érezte, hogy vékony jégen táncol, nem akart túlságosan beleavatkozni a dolgokba. Nem kérte rá senki.

Kinyílt az ajtó, Réka lépett ki az alezredestől, úgy tűnt, a visszaútja is ugyanúgy zajlik, ahogy bejött. Elhaladt Toni mellett, aki megint belemerült a táblába, már Gergő székét is elhagyta, amikor hirtelen megtorpant, visszafordult. A pillantása gyors, éles, megakadt valamin a szeme. Toni félreértelmezte a mozdulatsort, azt hitte, rajta, és mielőtt végiggondolhatta volna, megszólalt:

– Réka. Szia!

Réka lassan irányította a tekintetét a férfira, mintha bosszantaná, hogy hozzá szóltak, valójában időt akart nyerni, hogy felkészülhessen. Toni szorongása sok mindent felkavart benne, minden idegszálára szüksége volt, hogy az érzéseit kordában tudja tartani.

– Toni.

– Jól… Jól nézel ki – préselte ki magából a férfi, hangosan vette a levegőt, hirtelen olyan szomjas lett, mint még soha életében.

Réka szája sarka megrándult, felgyorsult a szívverése. Normális esetben a kollégája fejéhez vágott volna egy epés sértést, szarkasztikus megjegyzést, de már egyáltalán nem tartotta normálisnak magát. Gyűlölte Tonit, gyűlölte minden porcikája, ugyanakkor nem tudott rá haragudni igazából. Viszont ő volt az egyetlen, akit a történtekért hibáztathatott. Szó nélkül sarkon fordult, és elhagyta az irodát.

Miután elviharzott, Toni leeresztett, akár egy lufi, és úgy tűnt, a kudarc odaszegezte a tábla elé. Gergő már épp meg szerette volna kérdezni tőle, hogy érzi magát, meg is köszörülte a torkát, de abban a pillanatban Márk alezredes dugta ki a fejét az irodájából.

– Gergő! Egy percre!

Az alezredes irodája a titkárnői fülkéből nyílt, rendkívül egyszerű berendezését egy íróasztal, szék, két vendégfotel és egy nagy szekrény adta. Az alezredes rámutatott a jobb oldali fotelre, Gergő helyet foglalt. Márk Levente megigazította az ingnyakát, köztudottan rühellt minden olyan ruhadarabot, ami gallérral rendelkezett.

– Mit gondolsz Rékáról?

Gergő mocorgott a fotelben, nem találta a lábának a megfelelő pozíciót, végül kinyújtotta.

– Pár másodpercre láttam…

– Éppen elég.

– …nincs jól. Szétcsúszott. Ahhoz képest, hogy lassan a hatodik hónapba lép, elképesztően sovány, és le merném fogadni, hogy nem alszik rendesen.

Márk bólintott. Igyekezett leplezni, de Réka látogatása megrázta. Röviden átbeszélték, milyen papírokat kell kitölteni, leadni, és amikor a nő egészsége és a baba felől érdeklődött, Réka sokáig nem reagált, csendben peregtek a percek, kifeszítve, vibrálva, rezegtették a levegőt. Majd Réka felállt, és köszönés nélkül távozott.

– Hogy őszinte legyek – sóhajtott Gergő egy hatalmasat –, én Toni miatt jelenleg jobban aggódom. Napról napra megy tönkre.

– Mit javasolsz?

Gergő vállat vont.

– Kötelező terápiát. Valaki fogja kézen, ha szükséges, és menjen el vele. És irányított beszélgetést közte és Réka között szakemberrel. Nem velem, hanem olyannal, akinek évtizedes tapasztalata van hasonlókban.

Márk alezredes nem bólintott még egyet, csak kezébe vette a mobilját, elindított egy hívást, és várt. Gergő szintén.

– Szia, üdvözöllek! Jókor? Vinnék hozzád valakit. Mhm. Tonkó Gábor. Pénteken? Tökéletes, ott leszünk! Az elején biztosan maradok, aztán meglátjuk. Köszönöm, csók! – Márk az asztalra dobta a telefont. – Toni pipa. De Réka… Réka kicsúszott a kezemből.

Az alezredes vigyázva ejtette ki a mondatot, mintha attól tartana, ha nyíltan kijelenti, visszafordíthatatlanná teszi. Gergőnek a szeme se rebbent, ő ezt már hónapokkal ezelőtt látta.

– Saját magát kell először rendbe raknia. Harmincöt éves, felnőtt ember. El kell fogadnunk, hogy nem segíthetünk – jegyezte meg csendesen.

Ez az osztály családként funkcionált. A konfliktusok ellenére is összetartott. És amikor a család egyik tagját elkapta egy sorozatelkövető, súlyosan bántalmazta és megerőszakolta, amíg a társa egy epilepsziás kislány életét próbálta megmenteni, akkor elromlott valami, ami azóta sem állt helyre.

Gergő és Márk alezredes tekintete találkozott. Mindketten Rékára gondoltak, és a gyerekre, akit a szíve alatt hordott. Nem voltak szavak, amik kifejezhették volna mindazt, ami az esettel kapcsolatban bennük kavargott. Márk amúgy sem szeretett sokat beszélni, Gergő pedig megtanulta az évek során, hogy az embereknek sokszor csak időre van szükségük, hogy megnyíljanak. Bár alig ismerte, bízott Rékában. Ő volt a legtehetségesebb nyomozó az osztályon, képesnek kellett lennie a továbblépésre.

– Mit gondolsz a golyókról? – terelte nyugodtabb vizekre a témát Márk Levente, és Gergő elé tett egy mappát.

Gergő előredőlt, és belemélyedt az iratokba.

Réka alig tíz percet töltött a Teve utcai rendőrpalotában, de az is durván megviselte. Izzadt, fulladt, öklendezett, a legszívesebben rágyújtott volna, ezért megint magára kellett ripakodnia, hogy tulajdonképpen terhes, a cigi tilos. És az alkohol is. Egykor az éltette, az adott erőt a mindennapokhoz, hogy bemehet, hogy csinálhat valamit, ami hasznára van a társadalomnak. Mindez fényévnyi távolságra került tőle. Most úgy érezte, elárulták, fogságba ejtették az életét, és nem engedik. Nem bírt aludni, nem bírt ébren lenni, folyamatosan zsizsegtek a sejtjei, mintha mozgásra vágynának, de ha rávette magát a futásra, vagy levitte Elemért, halálos fáradtság lett rajta úrrá. A nyughatatlanság belülről rágta. El akart menekülni a sötét gondolatai elől, és egyetlen használható ötlete támadt. A kölyök tábláján is kiszúrta Bencét. Kovács Bence, eltűnt személy, a szomszédja, számít rá.

Kifelé a kollégáitól rákérdezett, van-e új fejlemény az ügyben, de továbbra is tartotta magát az elképzelés, hogy Bence magától lépett le. Arra jutottak, hogy a titokban homoszexuális srácot felszedte egy gazdag pasi, és együtt dobbantottak. Réka viszont száz százalékig biztos volt benne, hogy Bence nem hagyta volna hátra Elemért. És nem szökött volna meg a cuccai nélkül. Legalább azt a bődületesen ronda türkiz latexnadrágot vitte volna, amiben Freddie Mercuryt játszotta.

Amikor Bence lakását feltörték, Elemér már két napja volt egyedül, idegileg teljesen kikészült, és mivel Ancsa néni, Bence édesanyja egy szociális intézményben élt, Réka vette magához. Elvileg átmenetileg, amíg Bence előkerül, de Réka egyre inkább úgy érezte, hogy ennek csekély az esélye. Viszont annyival tartozott az egyetlen emberi lénynek, akivel szívesen dohányzott együtt esténként, hogy kideríti, mi történt vele.

Ahelyett, hogy rágyújtott volna, Réka metróra szállt. Még nem szokta meg, hogy az utasok azonnal hellyel kínálják, nem szívesen fogadta el, utálta, ha emlékeztették, hogy terhes.

A Háromfelvonás Színház a Király utca kellős közepén hívogatta a művészetkedvelőket. Kicsi helyiség, kicsi színpad, széles és érdekes repertoár. Réka nem először járt itt, megnézte már Bencét az Othellóban és a Holdciklusban, ami az Alkonyat-sorozatot dolgozta fel három órában.

– Jó napot! Az igazgatóval szeretnék beszélni – köszönt be a portán.

A portás egy minitelevízión ősrégi kabaré-előadást nézett, nem szívesen fordította el a tekintetét a hangyás képernyőről.

– Neve?

– Wass Réka.

– Látogatásának oka?

Réka úgy döntött, egyenes lesz.

– Kovács Bencéről lenne néhány kérdésem.

– Maga valami újságíró?

Aztán Réka úgy gondolta, hogy egy kis hazugság nem árthat.

– Igen. Wass Réka, Klikk Magazin – mutatta fel egy szemvillanásnyi időre az edzőtermes kártyáját.

A terem neve Kick Monster volt, de a kártyán csak a KM logó szerepelt, így akár a Klikk Magazin munkatársának a névjegye is lehetett. A portás unottan felemelte a telefonkagylót, bejelentette Rékát: valami nő keresi az igazgatót valami laptól.

– Két perc. Addig ajánlhatom figyelmébe aktuális műsorunkat – tolt Réka orra elé a portás egy prospektust.

Réka elvette, megköszönte a szívességet, és körbenézett az előtérben. Megkereste Bence arcképét, hosszan figyelte a kedves mosolyt, a finom vonásokat, a bús barna íriszt, ami akkor sem volt vidám, amikor az arc nevetett. Egy falat a különböző castingoknak szenteltek, amit Réka külön pozitívumként könyvelt el a színház javára. A vezetőség foglalkozott a színészeivel, kifejezetten buzdította őket arra, hogy próbálják ki magukat máshol is. A tábla tele volt musicalhirdetésekkel: „Szereplőket keresnek az Ady-musicalbe!; Legyél te is részese a varázslatnak az Óz mesemusicalben!; Jól énekelsz, és nem zavar a meztelenség? A Trónok harca egyedülálló musicaladaptációja csak rád vár!; Ismét nyílt casting! Jelentkezz Fogtündér szerepére az új A vörös sárkány musicalbe!; Ha szereted a kihívásokat, csatlakozz a Szent-Györgyi Albert életművét feldolgozó zenés színdarabhoz!.” Réka fintorgott, ki nem állhatta a musicaleket. Sosem értette, mit élveznek bennük, erőltetettnek, giccsesnek, túlzásnak tartotta az összeset, és mindig hitetlenkedett, amikor egy-egy ilyen darab kapcsán állva tapsoló közönségről olvasott. Ráadásul A vörös sárkány?! Jézus! Hannibal Lecter duettet énekel a nyomozóval? Arról, hogyan gyilkolt? Miért? Elrontja az élményt.

– Jó napot kívánok! Ön bizonyára rám vár.

Réka a színházigazgatótól nem tudott meg semmi újat. Ő már a rendőröknek is elmondta, nem tapasztalt változást Bence viselkedésében, az égvilágon semmi sem tűnt fel neki, Bence az eltűnése napján is ugyanolyan volt, mint máskor. Játszott, majd hazament. Egy nő várt rá a kijáratnál, ha jól emlékszik. De azt nem tudja alátámasztani, hogy együtt is távoztak. Ennél többet nem tud, ha Réka annyira kíváncsi, és ha mellékeli a rövid életrajzát a cikkhez, akkor talán akad egy ötlete. Réka megígérte, hogy a fotóját is közzéteszi.

– De ne azt, amit elsőnek kidob a Google, azon nagy a tokám. A harmadik, nézze, ez, a kék öltönyös, ez tökéletes. Nem gondolja?

– Abszolút.

– Ugye?! Ha többet akar Bencéről megtudni, nézzen be szembe, a Flamingóba. Mindegyik színészem oda jár, a pultosok talán tudnak egyet s mást.

Réka megköszönte az igazgató segítségét és a tippet, kamuzott a megjelenés időpontjáról, gyorsan elköszönt, és alig egy perccel később már a Flamingóban nézelődött. Szörfös stílus, lepukkant berendezés, egy pink neonflamingó villogott az egyik falon. Réka felült egy bárszékre a pultnál, kért egy alkoholmentes Mojitot, és Bencére terelte a szót.

– Mi maga, rendőr vagy riporter? – vakkantotta a pultos csaj.

Réka megfontoltan a pultra könyökölt, érezte, itt más hangnemet kell megütnie.

– Egy barát.

A pultos azonnal megenyhült, készségesen válaszolgatott Réka kérdéseire. Bence sokszor kötött ki itt a próbák és az előadások után, ide szinte csak színészek járnak, erre a hely külön büszke. Az eltűnése napján Bence nem járt itt, legalábbis nem jött be. Előfordul, hogy csak kérnek egy rövidet, és elszívnak hozzá egy cigit az utcán. Nem tudja alátámasztani, hogy Bence aznap ezt tette, mert nem dolgozott. A másik pultos mesélte neki, hogy talán látta Bencét egy lánnyal cigizni. Fura lánnyal. A másik pultosnak a lány jobban megmaradt, mint akivel volt.

– Aszonta úgy nézett ki, mint öreganyám. Hosszú szoknya, ing, és pipázott. Haljak meg, ki az a proli, aki pipázik?! De ezer bocs, én nemtom megerősíteni, hogy a Bencével cigizett-e vagy sem.

– Semmi baj! – mosolygott Réka, biztatónak akart tűnni, közben fejben jegyzetelt.

Bence itt volt. Cigizett egy lánnyal. És elképzelhető, hogy együtt is távoztak. Ha sikerül a lány nyomára akadnia, Bencéhez is közelebb kerül.

– De amúgy kajak megátkoztak minket – fújta a pultos, és Réka elé tolt még egy szűz Mojitót, pedig a másikból is alig fogyott.

Réka kihúzta magát, az ösztönei azt súgták, jó terepre tévedt.

– Azt vágod, hogy nem csak a Bence tűnt el tőlünk?

– Tőletek?

A pultos csaj megrázta a haját.

– Hát tőlünk. A helyről. Hanem a Rozi is. Az a másik pultos, aki akkor dolgozott, amikor a Bence eltűnt. Már három hete nem jött be. De nem érdekel itt senkit, mert csak négy órában volt, és be sem jelentették. A Rozi nem bunkó, megvan a magához való esze. Kérdezősködtek a rendőrök róla, de maradjon köztünk, nem vitték túlzásba. Eltűnt ő is, mint a kámfor, láttam is róla a felhívást. A főnökeimet ez nem érdekli, de erről nem szabadna beszélnem, érted.

– Persze. Okés.

– Grat a babához, szép a pocakod!

Réka érezte, ahogy a pár korty Mojito bukfencet vet a gyomrában. Mielőtt elragadhatta volna ez az érzés, felrémlett előtte egy fiatal lány fotója.

– Rozit mondtál, igaz? Németh Rozália?

– Az, az! Hogy adhatnak ilyen nevet egy gyereknek, hát nem?

– Mit tudsz még Roziról?

– Arra gondolsz, hogy köze van Bence eltűnéséhez? – húzta össze a szemét a pultos.

Réka vállat vont.

– Inkább arra, hogy érdekes ez az egybeesés. És tudom, hogy Rozi eltűnése a rendőrségnek is felkeltette a figyelmét.

Vagyis Varga Gergőnek biztosan. A falán kinn volt Németh Rozália adatlapja is.

2.

ELTŰNT NÉMETH ROZÁLIA

A XXI. kerületi rendőrök a lakosság segítségét kérik.

A huszonkét éves nő április 7-én a reggeli órákban lakóhelyéről, Csepel-Csillagtelepről távozott, azóta ismeretlen helyen tartózkodik, életjelet nem ad magáról.

Németh Rozália körülbelül 154 centiméter magas, átlagos testalkatú, kék szemű, hosszú, barna hajú. Távozásakor feltételezhetően fehér nadrágot és piros pulóvert viselt. Nincs ismert betegsége, gyógyszereket nem szed.

A XXI. Kerületi Rendőrkapitányság kéri, hogy aki a képen látható nő jelenlegi tartózkodási helyéről információval rendelkezik, jelentkezzen személyesen a XXI. Kerületi Rendőrkapitányságon, hívja a 06/1/427-4600-s számot, vagy tegyen bejelentést – akár névtelensége megőrzése mellett – az ingyenesen hívható 06/80/555-111 „Telefontanú" zöldszámán, illetve a 112-es központi segélyhívó telefonszámon.

ELTŰNT FAZEKAS GÉZA

A XII. kerületi rendőrök a lakosság segítségét kérik.

A negyvenhat éves férfi április 29-én az esti órákban egy tárnoki építkezésről távozott személygépkocsijával, azóta ismeretlen helyen tartózkodik, életjelet nem ad magáról.

Fazekas Géza körülbelül 189 centiméter magas, telt testalkatú, barna szemű, kopasz. Távozásakor fekete-arany melegítőalsót és felsőt viselt. Nincs ismert betegsége, gyógyszereket nem szed.

Az autó Audi gyártmányú, típusa A6, színe fekete, rendszáma HKA-982.

A XII. Kerületi Rendőrkapitányság kéri, hogy aki a képen látható férfi jelenlegi tartózkodási helyéről vagy az autó helyéről információval rendelkezik, jelentkezzen személyesen a XII. Kerületi Rendőrkapitányságon, hívja a 06/1/457-5650-es számot, vagy tegyen bejelentést – akár névtelensége megőrzése mellett – az ingyenesen hívható 06/80/555-111 „Telefontanú" zöldszámán, illetve a 112-es központi segélyhívó telefonszámon.

BUDAPEST, MÁJUS

Réka átvette a futártól a csomagot, miközben Elemér ide-oda cikázott a lába alatt, mintha eltökélt célja lenne, hogy felbuktassa. Kezdett hozzászokni a yorkihoz, automatikusan kerülgette, közben már tépte a csomagolást. A sarokba tolta a kanapét, így kapott egy nagy, üres falfelületet, ahová felakaszthatta a saját tábláját. Nem szívesen ismerte el, hogy Gergő ötlete ezzel a táblázással nem hülyeség, elhatározta, lemásolja a srác módszerét.

A közeli fénymásoló szalonban kinyomtatta a rendőrség Kovács Bence és Németh Rozália eltűnt személyekre vonatkozó körözési felhívását, ezeket ragasztotta a tábla közepére. Aztán felírta melléjük, amit eddig kiderített. Rozália a szüleivel élt Csepel-Csillagtelepen, akik csendes, rendes, okos lányként jellemezték, aki nem mászkál kétes alakokkal. Rozi szociális munkásnak tanult az egyetemen, jól ment neki a suli, szeretett bejárni az órákra. A hajléktalanokra fókuszált, több szervezetnél is önkénteskedett. A szülei az eltűnését nem tudták hová tenni, nem érték be a rendőrök magyarázatával, akiknek annyit sikerült kideríteniük Rozi barátaitól, hogy a lány randizgatott valakivel, biztosan ezzel a valakivel lépett le. Ugyanis ezenkívül semmilyen más információ nem állt a rendelkezésükre, Rozit mintha a föld nyelte volna el. Ugyanúgy, ahogy Bencét. Volt egy tanú, aki mintha Rozit látta volna az eltűnése napján a 4-6-os villamos Blaha Lujza téri megállójánál, de ennyi. A szülők összeroppantak, a legrosszabbtól féltek, ugyanaz a reménytelenség ült a szemükben, amit Réka is érzett Bencével kapcsolatban. Késő. Ha meg is találják Rozit, csak holtan.

Réka mindenesetre megadta nekik a telefonszámát, ha bármi eszükbe jut, hívják nyugodtan. Mivel Rozi szüleinek is a Klikk Magazin munkatársaként mutatkozott be, a fénymásoló szalonban nyomtatott magának néhány hamis névjegyet is. Wass Réka újságíró, Klikk Magazin, rekawasskmbunugyirovat@gmail.com – vadiúj e-mail-fiók és a száma. Előtte rákeresett, létezett ilyen névvel magazin, de a honlapját nem töltötte be a kereső. Tökéletes.

Réka többször visszatért a Flamingóba Elemérrel együtt. A hely kutyabarát volt, a yorkinak külön vizestálat szolgáltak fel, sőt, néha a melegszendvicsekhez bekészített sonkából is jutott neki. Réka kifaggatta a pultos csajt Rozi pasijáról. Annyit sikerült kiderítenie, hogy az ismeretség viszonylag friss volt, és Rozinak nagyon tetszett a srác. Ebből semmilyen következtetést nem lehetett levonni, maximum annyit, hogy valóban fennállt a lehetősége egy közös szökésnek. Ha nem lett volna két hét az eltűnésük között, Réka azt is számba vette volna, hogy Rozi és Bence együtt menekült el. Egy jobb élet reményében, vagy ki tudja. Réka tapasztalatai szerint számtalan oka lehetett annak, ha egy kamasz vagy fiatal felnőtt lelép. Például a szülők.

Réka az utóbbi napokban egyre nehezebben viselte el az anyját, és azért döntött úgy, hogy a napjai nagy részét a pubban tölti, mert így nem kellett vele találkoznia. Nem törhette rá az ajtót, helyette folyamatosan hívogatta, Réka pedig folyamatosan nem vette fel. Kíváncsi volt, mikor esik le az anyjának, hogy nem akar vele beszélni. Soha többet vagy csak jó ideig, ezt még nem tudta volna megmondani.

Márk alezredes is kereste, naponta egyszer beszéltek. Ez a figyelmesség elképesztően szokatlan volt az alezredestől, és Réka emiatt csak még pocsékabbul érezte magát. Vele nem kell foglalkozni, ahogy eddig, ezután is meglesz egyedül. Viszont nem merte nem felvenni Márknak a telefont, ismerte annyira a főnökét, hogy tudja, ő azonnal lenyomoztatja, hol van, és megjelenik egy szirénázó rendőrautóval. Azt pedig inkább kihagyta. Így naponta beszélgettek, ami általában így hangzott:

– Jelentkezem, alezredes úr.

– Üdvözöllek, Réka! Hogy vagy?

– Jól.

– Mindened megvan? Szólj, ha szükséged van valamire!

– Megvagyok, köszönöm.

– Akkor viszonthallásra!

– Viszhall!

Néhányszor egész közel került ahhoz, hogy kiöntse a lelkét a főnökének, hogy elmondja, egyáltalán nincs jól, de muszáj az ellenkezőjét hazudnia, különben beleőrül a tudatba, hogy ő már sosem lesz normális. Hogy rémálmok gyötrik, nem alszik, nincs étvágya, és az egyetlen dolog, ami a valóságban tartja, az a girhes yorki. Ő is csak azért, mert borzasztó idegesítően bírt sípolni, ha azt akarta, hogy foglalkozzanak vele. És újabban Bence és Rozi eltűnése izgatta. Az utánuk való kutatástól egy kicsit úgy érezte, hosszú hónapok után végre visszatért az életbe. És a gondolatait is rendezett mederben tartotta. Azt próbálta összerakni, hogy, amennyiben összefügg a két eset, ki és miért tüntette el őket. A motivációból indult ki, de egyelőre semmilyen épkézláb elméletet nem tudott felépíteni. Annyira véletlenszerűnek tűnt az egész.

Ellátogatott azokhoz a hajléktalanokat segítő szervezetekhez, amelyeknél Rozi önkénteskedett. A munkatársai is megerősítették, kedves, szeretetre méltó, figyelmes lány, akinek vág az esze. Ők egy kicsit többre emlékeztek a pasijából, sokszor várta Rozit, ápolt fiatalember, teljesen átlagos külsejű.

– Nem maradt meg róla semmi érdekes?

– Nem, sajnálom. Bevallom, annyira nem néztem meg magamnak, nem érdekelt Rozi szerelmi élete. A srác okénak tűnt, érdeklődött Rozi munkája iránt, mesélte, hogy sokat faggatta a szállóra járókról.

Réka szája sarka megrándult, az információt elraktározta.

– Nem említette Rozi, hogy mivel foglalkozik a srác?

– Hűha, nem rémlik! Ötvenezer sztorit hallok egy nap, bocs, de nem leszek a hasznára. Azt tudom, hogy társkeresős srác, egyszer megvárta hajnalban a kocsma előtt, ahol dolgozott, és hazakísérte. Így jöttek össze.

– Köszönöm.

Réka sóhajtott, ez is több a semminél.

Gergő letámasztotta a motorját egy mellékutcában, elrakta a bukósisakot, és a helyszín felé vette az irányt. Bár alig aludt valamit, nem látszott rajta, frissnek és fittnek tűnt, mint aki most lépett le egy címlapról. Pedig hajnali kettőig videócsetelt az egyik legjobb barátjával, tulajdonképpen terápiás foglalkozást tartott neki, mert a férfi megint mélyponton volt. Félévente egyszer-kétszer megzuhant, és olyankor Gergő próbálta visszahúzni. Ilyenkor általában nosztalgiáztak, a gimis éveket, bulikat elevenítették fel, ami Gergőt annyira megviselte, hogy egy-egy ilyen alkalom után napokig nem aludt rendesen. Még örült is Márk Levente korai hívásának.

Szerette a hajnali Budapestet. A főváros ezekben az órákban tűnt a legártatlanabbnak és egyben legvédtelenebbnek. A színek, a fények, a zörejek mind azt a hatást keltették, hogy bármi megtörténhet.

És meg is történt. Egy kisebb motel recepciósát tarkón lőtték az I. kerületben. Gergőt Toni fogadta a rendőrségi szalagnál, együtt bújtak át alatta, egyszerre húzták fel a gumikesztyűt. Márk alezredes a motel előterében várta őket, előtte a padlón hassal lefelé a hulla, a kezében kulcscsomó, a vér alaktalan tócsába gyűlt a feje körül.

– Sűrű hónapunk van – köszöntötte őket jó reggelt helyett a főnökük.

– Kivégzésnek látszik. Kamerák? – nézett körbe Toni.

– Egy sincs.

– Óriási!

– Viszont van egy tanú. Az egyik vendég – mutatott az alezredes egy pizsamás férfira, aki kézzel-lábbal próbálta magát megértetni az őt kihallgató nyomozóval. – Indiai. Éjfél körül ért vissza, akkor még élt a recepciós, egyedül volt, odaadta a kulcsát, semmi rendkívülit nem tapasztalt. Aztán olyan hajnali egy körül ide tartott, nem működött a mobilján a wifi, emiatt akart segítséget kérni. Nem hallott dulakodást, elmondása alapján egy férfi egyetlenegy mondatot kiabált.

– Ez elég különös – jegyezte meg Toni. – A recepciós ezek szerint nem ismerte a támadóját. Ha leszámolás, akkor olyat küldtek rá, akivel soha nem találkozott. Ellenkező esetben megpróbál elmenekülni.

– Mit hallott?

Gergőn furcsa érzés lett úrrá, valahonnan ismerősnek találta ezt a helyzetet. Márk alezredes a homlokát ráncolta.

– Mivel nem ért magyarul, nehezen szülte meg, de olyasmit ordított a recepciósnak a gyilkosa, hogy miért ezt tetted. Mindezt a ravasz meghúzása után. És elfutott. A tanú szerint fekete nadrágot, fekete dzsekit és fekete baseballsapkát viselt. Az arcát természetesen nem látta, és egyáltalán nem tud személyleírást adni.

Gergő szaporán pislogott, a gondolatai ide-oda cikáztak.

– Biztos benne, hogy ezt hallotta, hallotta, hallotta? Miért ezt tetted?

– Ez a fickó még angolul sem tud rendesen, vond le a megfelelő következtetést – morogta Márk. – Ha engem kérdezel, bármi mást is mondhatott neki. Zsákutca.

Gergő a homlokát ráncolta, felállt, háromszor körbesétált a motel előterében. Nem találtak erőszakos behatolásra utaló jelet, nem vittek el semmit, a recepcióst mégis hátulról tarkón lőtték. Lejátszotta a gyilkosságot, de nem jutott előbbre. Hacsak nem találnak valami épkézláb magyarázatot a férfi múltjában a lehetséges motivációra, ugyanott fognak tartani, mint a két boltossal. Sehol. Ő is feltett néhány kérdést a tanúnak, és arra jutott, hogy a főnökének igaza volt. Az indiai férfi elmondása alapján tényleg kiabálhatta azt a gyilkos, hogy „miért tetted”, legalábbis ez állt a legközelebb ahhoz, amit próbált összehozni magyarul. Azaz az is előfordulhatott, hogy egészen más szavakat hallott.

Gergőt nem hagyta nyugodni a tarkón lövés ténye. Valóban kivégzésre hasonlított ez az elkövetési mód, hiszen a tettes az áldozatra hátulról fogta rá a fegyvert, talán le is térdeltette, úgy lőtte le. A recepciós mindezt némán tűrte, meg sem kísérelt ellenállni. Nem küzdött. Vagy ismerte a támadóját, és bízott benne, vagy meglepték, vagy az első pillanattól kezdve úgy gondolta, minden hiába. Töltényhüvelyt eddig nem találtak.

Közelről is szemügyre vette a holttestet, a kulcscsomót markoló kezet.

– Főnök! – nézett Márkra, aki azonnal mellé guggolt. – Nézd, hogy fogja, vagyis inkább nem fogja a kulcscsomót! Ha ez a halála pillanatában a kezében volt, a beálló hullamerevség miatt az ujjaknak rá kellene kulcsolódniuk. Szerintem ezt utólag csúsztatták a keze alá.

– Érdekes feltételezés. Fotót! – intett Márk, mire a fotós kolléga rögtön ugrott. – Kíváncsi leszek, mit mond az orvos.

Gergő ismét körülnézett az előtérben, meg-megállt, szemügyre vette a berendezést, a falra akasztott, bekeretezett fotókat, a kopott szőnyeg mintázatát. A holttesttől alig húsz centire, a recepciós pult sarka alól kilógott valami. Gergő lehajolt, három darab ezrest vett fel a földről. Toni azonnal nyújtott neki egy bizonyítékos zacskót, beletette.

Gergő beállt a recepciós helyére, kinyitotta, becsukta a kulcsos szekrényt, felemelte a telefonkagylót, visszatette, és kis híján felrobbant a feszültségtől. Ennyire még sosem érezte, hogy valami nem stimmel egy helyszínnel. A hulla a recepciós pult előtt hevert olyan szögben, ami az utcáról is látható. A bolti eladókkal ugyanez volt a helyzet, mintha szándékosan feltűnő helyen akarták volna lelőni őket.

Gergő egy pillanatra mozdulatlanná dermedt. Vajon… Két lépéssel a holttest mellett termett, rámeredt a bemeneti sebre. Azonnal tudni akarta, milyen fegyverből adták le a lövést.

Réka beszerzett egy új jegyzetfüzetet, azzal és Elemérrel felszerelkezve kereste fel azokat a hajléktalanokat, akikkel Rozi dolgozott. Arra számított, hogy ők jobb megfigyelők az átlagnál, és olyan részletekre emlékeznek, ami másoknak fel sem tűnik. Márk Levente az utca szemének hívta a hajléktalanokat, nemegyszer bizonyultak megbízható forrásnak az ügyek kapcsán.

A hajléktalanszálló vezetőjétől Réka megtudta, hogy Rozi több interjút is készített azokkal a nőkkel és férfiakkal, akik napközben a Boráros téren verődtek össze. Őket célozta meg. Koszos ruhák, nejlonzacskók, csípős izzadságszag, üvegek összekoccanása, hangos zsivaj. Réka gyomra összerándult a kellemetlen, erős szagtól, érezte, ahogy elindul felfelé az áfonyás croissant, amit lenyomkodott reggelire. Vett egy nagy levegőt, sikerült úrrá lenni a hányingerén. Amióta szedte a terhesvitamint, amit az anyja rátukmált, mindentől felfordult a gyomra.

A hajléktalancsoport tagjai messziről kiszúrták, abbahagyták, amit addig csináltak, elnémultak, a zenét is kikapcsolták, a szemükkel követték, amíg oda nem ért hozzájuk. Réka nem torpant meg, nyílegyenesen vezette Elemért a padok felé, a yorki izgatottan szaglászott, ezerrel csóválta apró farkát.

– Jó napot! Zavarhatom önöket néhány percig?

Semmi válasz. Három férfi és két nő ült a padokon, mellettük, alattuk összecsomagolva az életük. Az arcvonásaik összekuszálódtak, meggyűrődtek, lehetetlen lett volna megtippelni a korukat. A szemük viszont éberen csillogott, a gyanakvás tette borotvaélessé a tekintetüket.

– Szeretnék feltenni pár kérdést. Egy ismerősömet keresem.

Réka megfontoltan fogalmazott, nem sejthette, Rozi nevének említése milyen hatást kelt, inkább kivárt. Újabb csend. Elemér ráunt a földön ücsörgésre, felfedezőútra indult, kíváncsian megszaglászta a hozzá legközelebb lévő férfi cipőjét.

– Hogy hívják a kutyát? – szólalt meg rekedten a férfi, a hangja recsegett.

Réka lenézett a yorkira.

– Elemér.

A férfi felröhögött.

– De jó neved van, haver! Szabad megsimogatni?

– Ha hagyja magát – bólintott Réka.

Elemér hagyta. Talán megérezte, hogy ő is főszerepet kapott ebben a forgatókönyvben, és adta a jó kutyát. Két másodperc sem telt el, hanyatt vágta magát, még a nyelvét is kidugta, úgy élvezkedett.

– A Zatya miatt jött, mi? – recsegte a férfi, az embernek az az érzése támadt, hogy fájdalmat okoz neki a beszéd. – A bátyád volt itt, mondta, hogy jönni fogsz te is.

Réka nem zökkent ki, széttárta a kezét. Ha a Zatya miatt jött, akkor a Zatya miatt jött. Még jobban megválogatta a szavait.

– Igen. Tudnak róla esetleg valamit?

– Tegnap óta? Szerinted?

Réka elkínzott arccal ingatta a fejét.

– Nézzék, a bátyám egy farok. Bármit is mondott, bármilyennek mutatta magát, egy igazi farok. Azt hiszi, mindent jobban tud. Előlem mindent elhallgat, mert szerinte megrázna. És az én állapotomban az a legkevésbé sem szükséges. Nos, én viszont úgy gondolom, elég felnőtt vagyok ahhoz, hogy eldönthessem, mi az, amit tudni akarok a Zatyáról, ahogy önök nevezik, és mi az, amitől már megkímélném magam.

– Hanyadik hónapban vagy? – kérdezte vakkantva az egyik nő, akinek pár foga maradt csak elöl.

Réka teste megfeszült.

– Az ötödikben.

– És kislány vagy kisfiú?

– Mi közöd van hozzá? Nem mindegy az neked?! – förmedt rá a recsegő hangú férfi.

Réka megkönnyebbült, a kérdés letaglózta, mintha egy sziklát dobtak volna a mellkasára. Az orvosa már tudta a baba nemét, közölte is vele, de neki egyelőre még azzal a ténnyel sem sikerült megbarátkoznia, hogy várandós.

– Amúgy meg neked van igazad – kanyarodott vissza az eredeti témához a férfi. – Én is tudni akarnám, mi van a faterommal. És a bátyád tényleg farok.

Réka grimaszolt.

– Az.

– Én három hónapja nem láttam a Zatyát.

– Hallod, van az má’ négy is! – szólt közbe a másik nő, a haját ő maga nyírhatta le, oldalt rövid volt, de hátul a háta közepéig ért. – Mondogatta, hogy várost vált, nem érzi itt jól magát.

– Dehogy mondogatta! – torkolta le az a férfi, aki baseballsapkát, kopott öltönyzakót és farmernadrágot viselt. – Szerintem azért szívódott fel, mer’ elpusztult a kutyája.

– Öreg volt.

– Lófaszt! Megmérgezték. Már a kutyát. Különben is, miért lépett volna le azért, mert elpusztult a kutyája?! – vette vissza a szót a recsegő hangú férfi, aki azóta is Elemér hasát vakargatta. – Nem hagyott volna itt minket csak úgy.

– Hallod, akkor mi be is jelentettük az eltűnését, de a rendőrség nem sokat törődött velünk – vonogatta a vállát az érdekes frizurájú nő. – A bátyádnak is azt mondtuk, hogy utoljára itt láttuk, velünk volt, aztán a szállóra már nem jött vissza az este. Soha többet nem hallottunk felőle.

Réka szomorúságot erőltetett az arcára.

– Nem árulta el véletlenül, hová megy?

– Nem.

– Nem szokta.

– Hallod, nekem valami olyasmit említett, hogy egy ismerősével találkozik. Bele is keveredhetett valamibe, a Zatya nem vetette meg a piát. Egy üveg borral bármire rá lehetett venni.

– Miket beszélsz?! – méltatlankodott a baseballsapkás. – Megvolt a Zatyának a magához valója. Az utóbbi időben nem ivott már annyit.

– Lófaszt! Mindig részeg volt. A Kiss Tibcsivel szokott inni, kiültek néha a Duna-partra horgászni, soha nem fogtak ám semmit.

– Az is csak meghalt – vetett keresztet a fogatlan nő. – Isten nyugosztalja szegény Tibcsit.

– Várjanak egy kicsit! – emelte fel a mutatóujját Réka, a történet kezdett igazán érdekes lenni. – Édesapám egyik barátja volt ez a Kiss Tibor, ha jól értem.

Általános egyetértő hümmögés futott végig a hajléktalanokon.

– Az.

– Bizony.

– Dehogy volt a barátja, csak haveroskodtak!

Réka egészen picit közelebb lépett hozzájuk.

– És ez a Kiss Tibor elhunyt? Mikor?

Összenéztek.

– Talán két héttel azelőtt, hogy a Zatya eltűnt – motyogta a fogatlan. – A szálló közelében találták meg szegény Tibcsit, azt mondják, a szíve.

– Dehogy a szíve! – méltatlankodott szinte kiabálva a baseballsapkás. – Összehányta meg összefosta magát a halála előtt, nem nézett ki túl szépen. Görcsbe volt állva az egész teste. Két szívrohamot hordtam ki lábon, nekem ne magyarázzák be, hogy a Tibcsit az vitte el!

A járókelők kétkedve mérték végig őket, többen inkább messze elkerülték a padokat. Réka ügyet sem vetett rájuk.

– Nem vizsgálták ki az esetet?

– Ugyan már, nézzél ránk! – recsegte az első férfi. – Ki a rosseb akarna kivizsgálni minket? Az is csoda, hogy ti ennyire érdeklődtök a Zatya miatt.

– Mégiscsak az apám! – vont vállat Réka, az egykedvűsége, a hanghordozása teljesen hitelessé tette, valóban a Zatya lánya. – Bocsánat, még lenne egy kérdésem. Németh Rozália neve mond önöknek valamit?

Rozi neve mosolyt varázsolt az arcokra, egyszerre oldottabb lett a hangulat. Sztoriztak, nevetgéltek, elmesélték, hogy a Rozit nagyon szeretik, viszont nem tudják, mi van vele mostanában. Hallották, hogy megszökött a pasijával, de ők ezt kizártnak tartják. Rozi annál céltudatosabb lány volt, nem szökdösött csak úgy. Fontos volt neki az iskola.

– És a pasiját látták esetleg? Le tudják írni?

A tekintetek gyanakvóan villantak, Réka tartott tőle, a túlzott kíváncsisága fogja elrontani az egészet. De hát ezért jött.

– Ne haragudjanak, próbálom összerakni a képet. Hallottam, hogy Rozáliát is eltűnt személyként tartják nyilván, és felvetődött bennem, hogy talán összefüggésbe hozható az apám eltűnésével.

– Maga zsaru. – Az Elemért simogató férfi nem kérdezte, tényként jelentette ki.

Réka lassan kifújta a levegőt.

– Nem.

Most először mondott igazat, mégis kétkedve fogadták. Úgy döntött, őszintébb lesz.

– Az voltam, de már nem vagyok. Tényleg csak a végére akarok járni ennek az ügynek.

A hosszú, nehéz csendben bizalmatlanság ülte meg a levegőt. Elemér egyenként megszaglászta a nejlontáskákba tömött holmikat, aztán levizelte a pad lábát. Réka türelmesen várt, volt annyi tapasztalata, hogy tudja, a faggatózás és erősködés többet árt, mint használ. Főleg marginális társadalmi csoportok esetében. Attól nem tartott, hogy esetleg megütik vagy durván elzavarják. Ezek az emberek teljesen ártalmatlanok voltak, és épp eleget bántották saját magukat az életben, nem maradt energiájuk arra, hogy másoknak is fájdalmat okozzanak.

– Láttuk párszor – válaszolt végül a recsegő hangú. – Nem jött ide bemutatkozni, csak ácsorgott a villamosmegállóban. Normális volt, semmi különös. Világos hajú.

– Dehogy világos! Barna hajú, borzas. Szakadt gatyákba járt.

– Mindig a fején volt az az izé… – körözött a saját feje fölött az érdekes frizurájú. – Fejhallgatószerű valami.

Réka megköszönte a segítséget, a hátizsákjából elővette a pénztárcáját, meg akarta hálálni az információt.

– Meg ne sérts má’ bennünket! Neked jobban kell – utasította vissza az ötezrest a fogatlan. – Költsd a bébire!

– Rendben. Köszönöm! – Réka mosolyt erőltetett az arcára.

A recsegő hangú férfi búcsúzásképp meglapogatta Elemér fejét, aztán seszínű tekintete megkereste Réka sötét íriszét.

– Találja meg a Zatyát! És a Rozit is.

Egyszerre volt kérés és szerencsekívánás.

– Azon leszek! Mindent köszönök. A viszontlátásra! Elemér, gyere!

Réka és a kis yorki felszálltak a villamosra. Réka gondolatai ezerfelé szaladtak, szinte ráförmedt egy kamaszra, hogy adja át neki a helyét. Jegyzetelnie kellett. A Zatyát, Kiss Tibort és Rozi pasiját. Hála istennek a lehető legnagyobb táblát vette, úgy sejtette, ez még csak a jéghegy csúcsa.

Gergő háromszor olvasta el a ballisztikai jelentést. Ugyanazt a pisztolyt használták a két bolti emberölés során, mint amivel megölték a recepcióst. Egyszerre töltötte el büszkeség, hogy ráérzett megint. A helyszínek alapján volt ezekben az esetekben valami közös. Sorozatelkövetővel van dolguk, ezt eddig is így gondolta, de az elkövető máris változtatott egy nagyot a módszerén. Nem messziről, ha úgy tetszik, tisztes távolságból lőtte le az áldozatát, hanem közelről, hátulról, kivégzésszerűen. Az ilyen jellegű támadás ritka. Gergő ezt fejlődésnek könyvelte el. Egyre bátrabban használta a fegyvert, és azt a hatalmat, amit a fegyver jelentett. Mert gyilkolni. Legalábbis erre következtetett a rendelkezésére álló bizonyítékok alapján.

A boncolást végző orvos Gergőnek adott igazat, a kulcscsomót valószínűleg utólag adták a halott kezébe. Kiderült az is, hogy a motel kasszáját a gyilkosság éjszakáján kiürítették, összesen ötvenezer-kétszáz forintot vittek el, a vendégek többsége bankkártyát használt. Így a nyomozók két szálon indultak el: személyes okokból vagy nyereségvágyból elkövetett emberölés. A recepciós oldalsó nadrágzsebében találtak egy ezrest, megkérdezték a feletteseit, a munkatársait, valószínűleg borravaló. A vendégek azonban váltig állították, hogy egyikük sem adott a férfinak ezrest, négyezret pedig végképp nem – a három darab Mátyás királlyal együtt, amit Gergő fedezett fel a földön a pult alá csúszva, összesen ennyinek nem tudták az eredetét. Azt feltételezték, hogy a gyilkos elejtett háromezer forintot a zsákmányból, az ezres a nadrágzsebben pedig a recepciós reggelijére kellett.

Ellenőrizték a recepciós kapcsolatait, a családi körülményeit, az előző munkahelyeit, iskoláit, közösségimédia-profiljait, de nem találtak arra utaló jelet, hogy bármilyen sötét ügybe keveredett volna. Egy átlagos férfi a harmincas évei derekán, aki rollerrel járt dolgozni, gyakran vállalt éjszakai műszakot, mert azzal többet keresett. Kétszer büntették meg az ellenőrök, mert nem volt se jegye, se bérlete, és a bírságokat azóta sem fizette be – ez a cselekedete állt a legközelebb egy bűncselekményhez. Viszont a Budapesti Közlekedési Központ nem iktatja ki a bliccelő utasokat. Ellenkező esetben a főváros lakossága megfeleződne.

A személyes okokra nem találtak megfelelő indítékot, maradt a nyereségvágy. Csakhogy az összeg, amivel a tettes távozott, rendkívül csekély volt. Ugyan a vegyeskereskedésből és az elektronikai szaküzletből is meglovasított némi pénzt, a nyereségvágy nem tűnt elfogadható magyarázatnak. Vagy sorozatosan pechje volt, de akkor miért nem nyúlta le a laptopokat az elektronikai üzletből, vagy legalább azt, ami a pulton hevert. Nem elégítette ki a nyomozókat ez az érvelés. A pénz elvétele lehetett figyelemelterelés is.

Gergő minden sejtjében érezte, hogy valami hiányzik. Nem látják a nagyobb képet. A táblája felét a bolti gyilkosságoknak és a recepciós lelövésének szentelte. Középre került a gyilkos fegyver, mert arról voltak használható információi. Elkészítette a gyilkosságok földrajzi profilját, de nem jutott előbbre. Mindegyiket Budapest belvárosában követték el, az első kettőt napközben, az utolsót éjszaka. Nem talált igazi egyezést sem a helyszínben, sem az időpontban. Más a kulcs. Órákat töltött a földön törökülésben a táblát szuggerálva, elméleteket rakott össze és vetett el.

Az egyik ilyen elmerülős alkalomkor sétált keresztül az irodáján Toni. Márk alezredeshez tartott, és útközben vetett egy pillantást a táblára. Mikor visszafelé jött pár perc múlva, megint ránézett a telefirkált és -ragasztott felületre.

– Kihagytad a tanút, kölyök.

– Mi? – kapta fel a fejét Gergő, olyan messze járt, hogy képtelen lett volna megismételni, mit mondott Toni.

– A tanút. Maugli szerint a gyilkos azt ordította, „Miért tetted?”.

Gergő nem jegyezte meg, hogy az indiai tanút Mauglinak hívni elég rasszista megnyilvánulás. Nehézkesen feltápászkodott, olyan régóta ücsörgött a padlón, hogy elzsibbadt az egész teste, fogott egy filcet, felírta csupa nagybetűvel: MIÉRT TETTED?

– Köszi.

Toni most tüzetesebben szemügyre vette a táblát, a tekintete elidőzött a fotóknál.

– Ez a csávó Réka szomszédja – mutatott a teljesen perifériára szorult képre. – Egyébként ügyes vagy, kölyök, marha jó így egyben látni mindent.

Gergő homloka ráncokba futott, Toni még soha semmiért nem dicsérte meg, legtöbbször hozzá sem szólt. Még úgy is furcsa volt a dolog, hogy az egóját simogatták az elismerő szavak.

– Jól vagy?

Most Toni ráncolta a homlokát, nem nézett Gergőre.

– Azt hiszem. Alakulok. Meglátjuk. Meg ezt is – intett a fejével Toni a gyilkosságok felé, és kisétált.

Gergőt kirázta a hideg. A szorítás a gyomra tájékán felerősödött, folyamatosan érezte. Tökéletesen tisztában volt vele, nemcsak ő, a kollégái is, hogy akkor kerülnek közelebb a megoldáshoz, ha történik még egy emberölés. Ha a tettes hibázik, leleplezi magát, fennakad egy kamerafelvételen, ujjlenyomatot hagy, bármi. Addig vakon tapogatóznak.