Copyright © Emma ZR, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla és Fehér Zsanett munkája.

Szerkesztette: Kozma Réka

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-9636-831-30-1

Lejátszási lista

Néma Hangzavar: Valhalla

Peyton Parrish: Valhalla Calling

Tenebrax: Sacrifice

Peyton Parrish: Poetry Glass

Disturbed, Ann Wilson: Don’t Tell Me

HIM: In Joy And Sorrow

Tenebrax: Svodoba

Placebo: The Bitter End

Placebo: Special Needs

Static-X: Cold

Lunareh: The Invaders

David Draiman: Forsaken

Linkin Park: Castle of Glass

Distorted Dreams: Acid Cry

Booddaboo, Tenebrax: Moë mope

Kiliána

A cellában hideg van, a bundám sem véd meg tőle. A csontomig hatol, megrázkódom, összébb húzom magam. Kábultan nyitom fel a szemem: szürke fal körülöttem, fémrácsok előttem, azokon túl, a lépcsőnél, egy tompa fényű lámpa ad csak némi világosságot.

Kótyagos fejjel tápászkodom fel a mancsaimra. Miután megérkeztünk, kipakoltak minket a hajóból egy kihalt partszakaszra, ami tele volt nagy fémdobozokkal. Egy kopasz anakonda alakváltó vigyorgott rám az emberi alakjában, az arcán lévő fekete rajzok eltorzultak, ahogy a szája sarka felfelé húzódott. Intett az embereinek, hogy én velük megyek, ketrecestől beraktak egy kerekeken guruló, mozgó tárgyba, aztán itt vettek ki.

Mit akarnak tőlem?

Este érkeztünk, és még éjjel lehet, a zsigereimben érzem, de a cellán nincs ablak, így nem lehetek benne biztos.

Le-fel járkálok. Menekülnöm kell! – nyüszít a belsőm jaguárja.

Felmordulok a mellkasom mélyéből. Mit akarnak tőlem? Minek hoztak ide? Mire készül velem az az anakonda? Nem tettem semmit, éltem az életemet a dzsungelben, aztán csak meg akartam védeni azt a másik jaguárt! Őt is elkapták, a hajón velem utazott, egy másik zárkában.

Mit akarnak velünk tenni? Mire kellünk nekik?

Nem hallok semmit. A falak vastagok, elzárják a hangokat.

A sarokban egy tál, romlott hús szaga árad belőle, felfordul tőle a gyomrom. Kukacok másznak a zöld-szürke combdarabon. Élvezettel falják a nekem szánt undorító ételt, majd belerakják a petéiket. Hamarosan a döglegyek is megérkeznek. A hajón is ilyennel akartak etetni minket, közben előttünk ették a friss gyümölcsöket és a pirult csirkedarabokat.

A legtávolabbi sarokba húzódom, a fal felé fordítom a fejemet, az orromat marja az oszladozó hús szaga, és nem tudok megszabadulni tőle.

Menekülnöm kell!

A mellkasom reszket a következő morgásomtól. Ki kell jutnom! A rácshoz fordulok, nekiugrok, de visszapattanok, sajog a lapockám és a vállam. Felüvöltök, a hangomat visszaverik a falak, másodpercekig visszhangzik az üres térben.

Kaparni kezdem a rács alatti kövezetet, belemarok, csikorog a karmom. Próbálok lyukat ásni, ha kell, belepusztulok, de kijutok ebből a cellából! Lihegek, fájdalomtól sajognak a lábaim, de nem hagyom abba, belegörbül a gerincem az erőfeszítésbe.

Nem maradhatok itt! Nem pusztulhatok el ebben a cellában, ki kell jutnom, újra a szabadban lennem! Friss levegővel akarom megtölteni a tüdőmet, érezni akarom a napfény melegét, nedves avaron akarok rohanni!

Porzik a föld, azonban csak apró, szánalmas göröngyöket sikerül kivakarnom belőle. A por eltömíti az orromat, prüszkölök, letapad a torkomra, köhögök. Ki kell jutnom! Nem maradhatok itt! Várnak rám!

Mi lehet Mamóval és Anóval? Felkutatták már értem az egész erdőt? Tudják, hogy elraboltak? Utánam fognak jönni és kiszabadítanak?

Kiráz a hideg, könnyek csípik a szememet. Kaparok, sajog a tappancsom, a karmaim tövig kopnak. Nyál folyik ki a számon, a fáradtság maga alá temet, lehanyatlok.

Lehunyom a szememet. Eszembe jut Mamo, ahogy megsimogatta a fejemet. A keze barna, ráncos, mégis meleg, biztonságot adott. Felmosolyogtam rá. Mögötte a zöld lombok az égbe nyúltak. Nem messze tőlünk egy kisállat neszezett, talán nyest vagy kancsil, a dús illatok között nem tudtam megkülönböztetni a szagukat.

Megrázkódom. Amennyire lehet, összegömbölyödöm, a mellső lábaimat felhúzom a mellkasomhoz, a fejemet ráfektetem. Nem akarok itt lenni.

Hosszan beszívtam a levegőt, Mamót selymes-fűszeres vaníliaillat vette körbe. Élvezettel dörgöltem hozzá a fejemet. Egy dalt dúdolt: „Kék ég alatt zöld fű nő, messze mentél, itt hagytál, de úgyis visszatérsz. Ha két rezgés összekötődik, az élet nem választhatja el, te az enyém, én a tiéd.”

Várnak rám! Vissza kell térnem hozzájuk!

Cipőkopogás. Megrándulok, felkapom a fejemet, felugrok, de a lábaim reszketnek, kis híján összeesek. Ázott-rothadó gyapjúszag lepi el a termet. Az izmaim megfeszülnek, tarkómon égnek áll a szőr.

Fenyegetés!

Felmorgok.

Nagydarab, duzzadó izmú, gyér hajú férfi jelenik meg a ketrec előtt, egy boa alakváltó. A kezében egy hosszú, fémből készült bot, a végén hurok, a másikban egy rácsokkal körbevett valamit tart. Soha nem láttam még ilyen tárgyakat, de tudom, hogy nem sok jót jelenthetnek. Kajánul vigyorog.

Széttéplek!

Baljós rezgés veszi körbe a férfit. Mit akar tőlem? Minek hoztak ide? Egyáltalán hol vagyok?

– Nem ízlett a kaja, cicamica? – Azon a nyelven beszél, amit a hajón hallottam először, és amit sajnos túl gyorsan elsajátítottam a férfiaknak köszönhetően. Nem mindent értek, de többet, mint amennyit akarnék.

Hátrálok. A farkam hozzáér a sarokhoz, nem tudok tovább távolodni. Lefeszítem a mellső mancsomat, lehajtom a fejemet. Szédülök, de a véremben lüktető düh új erőt izzít.

Ingyen akkor sem kapsz belőlem!

Kulccsal nyitja ki a zárkát. Nekiugrok, de a pofámba vág, amitől a falnak esek. Túlságosan legyengültem. Próbálok feltápászkodni, de nem megy, az erőm cserben hagy. A fejemen át a nyakamra rakja a fémhurkot, nem tudom lerázni magamról, szorosra rántja.

Megölöm! Mindannyiukkal végezni fogok!

Meghúzza a hurkot, amitől a fém belevág a húsomba. Aztán a fémcsövet a földre rakja, rálép, és jön az a rácsokból készített valami. A gyomrom összeszűkül. Ahogy közelebb lép, felé kapok, de ettől csak mélyebbre vág belém a hurok. Felüvöltenék, azonban a gégémet szorító béklyótól csak nyüszíteni tudok.

Meg fogtok dögleni!

Vihogva teszi a számra azt a rácsos valamit, majd megcibálja a tarkómon és a fejtetőmön, szíjak szorulnak körém. Megpróbálom a mancsommal lefeszíteni, lekopott karmom maradéka beleakad az egyik pántba, húzom, mire fájdalom nyilall a fülembe. Megragadja a csövet, és elkezd kirángatni a cellából. A fejemet rázva ellenkezek, a kín azonban elviselhetetlen, nem kapok levegőt, a nyakamból vér folyik le. Vasas illatától nehéz lesz a levegő.

Felcibál az emeletre a pince mohás-saras kövezetén, botladozva tudom csak követni. Megérkezünk a hatalmas előtérbe, két vipera alakváltó röhögve figyel. Rájuk vicsorítok, bár szánalmasan felesleges, a rácsokkal a pofám előtt nem jelentek igazi veszélyt.

A boa megrántja a hurkot, én elhúzom a fejemet, próbálom megvetni a lábamat, feszülnek a nyakizmaim, a fém még jobban belehasít, nyomorgatja a torkomat.

Nem megyek!

Leülök a hátsó lábamra, de nem számít, a férfi jóval nagyobb nálam, elindul. Kifut belőlem a maradék ellenállás, összeesek.

A nyakamnál fogva vonszol fel a lépcsőfokokon, az élük belecsapódik az oldalamba. A hurok fojtogat, a bőrömbe vág, fájdalom gyűr maga alá.

Meg akarom vetni a lábamat, azonban reszket mindenem, az erőm elfogy.

Fenyegetés!

Menekülnöm kell!

Össze kell szednem magamat, hogy legyen esélyem ellenük, meg kellett volna ennem azokat a húsokat, akkor nem kóvályogna előttem a világ. Nem tudhatom, mit akarnak tőlem, de akkor sem tarthatnak bezárva! Nem hurcolhatnak így, nem kényszeríthetnek semmire!

A boa széles háta megfeszül, fekete ruhája alatt dagadnak az izmok. Egyszer beléd kapok, és téged foglak felzabálni!

Megáll egy ajtó előtt, amit faragások díszítenek. Rothadás- és penészszag árad kifelé. A szívem kihagy egy ütemet, majd vágtatni kezd.

Veszély! – üvölt a bensőm.

Menekülnöm kell!

Talpra akarok kecmeregni, de minden ízemben reszketek. A boa kitárja az ajtót, aztán bemasírozik rajta, engem is maga után vonszol.

A szoba sötétzöld, fekete, bordó. Morogni akarok, de a torkom annyira összerándul, hogy nem jön ki hang rajta.

Veszély!

Rezeg bennem az anakonda jelenléte, aki rám vigyorgott, amikor meglátott a ketrecben. Gonoszság és kéjvágy áradt belőle, undorítóan tapadó módon, már a tekintetétől meg akartam magam mosni, sikálni, hogy megszabaduljak tőle.

A boa beljebb húz. Felemelem a fejemet, a férfi nagyrészt kitakarja előlem Őt, a karját látom, és a vaskos lábát. Rám vár.

Megölöm!

– Kedvesem. – Negédes hangjától kiráz a hideg.

Megkerüli a boát, most már tisztán láthatom: magas, vaskos, kopasz, fekete szeme alatt fekete rajzok. Arcok szarvakkal. Leguggol elém, a karját megtámasztja a térdén, a kézfején dudorodnak az erek.

A rohadó szagába sötét-füst keveredik.

Vágy.

Elharapom a torkodat, te beszari anyaszomorító hányadék! Torokhangon morgok fel. Lassan úgy helyezkedek, hogy bármelyik pillanatban felállhassak. Nem fogsz megkapni! Soha! Ezért hoztak ide? Ki képes ilyenre? Bezárni valakit, hogy aztán a mocskos vágyait rákényszerítse?

Kinyújtja a kezét. A tarkómon feláll a szőr, hátracsapom a fülemet. Ne érj hozzám! Ne merészelj hozzám érni! Megsimogatja a fejemet. A hideg ráz, az undortól felfordul a gyomrom.

Távolabb akarok húzódni, reszkető lábakkal küzdöm magam talpra. Egy magasságba kerül a szemünk, vigyorog rám, amitől az arcán lévő rajzok összemosódnak, felismerhetetlenek lesznek.

Elveszi a csövet a boától, majd lefelé rántja, a hurok a nyakamba vág, visszazuhanok a földre. Megint a fejemhez ér, az ujjai beleszántanak a szőrömbe. Megrándulok.

Kongva csapódik be az ajtó, távozott a másik kígyó.

El kell szöknöm!

– Vedd fel az emberi alakodat! – parancsol rám durván.

Vicsorgok. Azt várhatod!

Megragadja a tarkómat, oldalra fordítja a fejemet, és a padlóhoz préseli. Ujjai belenyomódnak a torkomba, nem kapok levegőt.

– Legyél engedelmes, akkor jobban jársz – susogja kéjesen.

Pusztulj meg!

Szorításával elzárja a levegő útját. A bennem lévő rezgés felerősödik, átváltozással fenyeget. Soha! A csontjaim szét akarnak repedni, a bőröm széthasadni, nem képesek egyben tartani. A tüdőm ég, a nyakizmaim feszesek, kapálózok, hátha sikerül elérnem őt, és letépnem magamról a karját.

A világ elhomályosul előttem, a lábaim lehanyatlanak. Görcsösen össze-összerándulok, közben a rezgés egyre erősödik, darabokra akar hasítani. Forró tűz folyik az ereimben, miközben villámcsapásszerű érzés vágtázik az izmaimban.

Soha!

Nem fogom megadni neki, hogy átváltozzak! Soha! Nem nyúlhat hozzám! Ki fogok innen szabadulni, elmenekülni!

Elsötétül előttem a világ.

Fájdalom hasít az oldalamba.

– Ébredj már fel! – üvölti az anakonda.

Tompa az agyam, lassan nyitom ki a szememet. A fekete, hegyes cipője megcsillan előttem.

Mérges. Kopasz fejét simogatja, le-fel járkál a szobában. A falnál üveg mögött különböző sötét dolgok sorakoznak: nem tudom, mire használhatják őket, de a látványuktól is rossz érzések ragadnak magukkal. Több a hosszú és vastag forma, ami hasonlít arra. De van, ami inkább ostorszerű. Fémek, bőrök.

El kell menekülnöm!

Erőtlenül fordulok a hasamra, fel kell kelnem, és megküzdenem vele! Krákogok, nyál szűkíti el a garatomat. Sajgok, hideg és meleg vág át a gerincemen.

Váratlanul megáll előttem, leguggol, belemarkol a tarkómba. Felmorgok, felé kapnék, de nem tudok eléggé kicsavarodni hozzá, és a számra tett rácsok is akadályoznak.

– Változz át, vagy pár óra, és könyörögni fogsz érte, hogy öljelek meg! – sziszegi.

A szeme fehérje befeketedik, pikkelyek jelennek meg a nyakán. Felhúzom a felső ajkam, és vicsorgok.

Ha belepusztulok, sem!

A földbe vágja a fejemet, a fogaim összekoccannak, az egyikből le is törik egy darab. Zúg az agyam, szemem előtt fekete foltok jelennek meg. Lépései koppannak a padlón. Belerúg a gerincembe, fájdalomhullám temet maga alá. Felnyüszítek, eltört az egyik csigolyám, meg akarom mozdítani a hátsó lábamat, de nem történik semmi. Órák kellenek majd, hogy meggyógyuljon.

– Engedelmeskedj! – üvölti gyűlölettől csöpögő hangon, megnyúlt szemfogakkal.

Nyálka fröccsen rám, a bőrömig mar, mintha tűz érne hozzám. Szűkölök, rángatózok, hogy szabadulni tudjak tőle, de már nem megy.

Ő egy anakonda! Az anakondáknak nincs mérge. De még a viperaméreg sem képes a bőrön keresztül pusztítást okozni, csak a vérbe jutva lehet halálos. Egy keverék szörnyeteg!

Lehajol, megragadja a szíjakat a fejemen.

– Meddig kell elmennem, hogy végre felvedd az emberi alakodat? – fröcsögi. Mérge a pofámra verődik, füstöl a szőröm és a bajuszom, a szaga marja az orromat.

Amikor eljut a bőrömig, sisteregni kezd, felvinnyogok, rángatom a fejemet, de nem lesz tőle jobb, hasogat. Zihálva kapkodom a levegőt.

El kell menekülnöm!

Ujjait megint a torkomra fűzi, ádáz tekintetétől lever az izzadság. Hegyes szemfogai kilógnak a szájából, már majdnem fekete az arca, a sok sötét rajz majdnem összeér. Ujjait benyomja a bőrömbe, az egyikkel elszorítja a vérem áramlását. Hátrafeszítem a fejemet, hátha nyerek némi levegőt, de az nem jut el a tüdőmbe, összerándul, ahogy oxigénért könyörög.

Mamóval és Anóval akarok lenni, messze innen!

Az első emlékemben Mamo és Ano szerepelnek, emberi alakjukban néztek rám. Mosolyogtak, de a mosolyukban keserűség lappangott, nem értettem, miért. Megsimogattam Mamo arcát, a kezem fehér az ő barna bőre mellett. Egy halk dallamot éreztem. Nem hallottam, hanem körülöttük rezgett. Olyan különös volt, mintha körbevette volna őket kettőjüket. Szívdobogás. Hol lassú, hol gyors. Bizseregtem tőle, mosolyogtam. Tiszta. Egyszerű. „Egyszer te is megtalálod a társadat, akivel egy dallamot dúdol a szívetek. Én a tiéd, te az enyém.”

Csontok törésének vérfagyasztó roppanása ránt vissza a jelenbe. A szörnyeteg rátapos a mancsomra. Lihegve nézem, ahogy darabokra zúzza. A fájdalom tompa, messzi. A fejemet ért ütésektől már nem tudom érzékelni. Nem bírok mozogni. Nyitott szájjal zihálok, nyelvem a koszos padlóhoz tapad.

– Bassssza meg! – ordít fel magából kikelve. – Akkor isssz rá foglak venni, hogy felvedd a kurva emberi alakodat! Látni foglak! – Végigmér. – Érezni foglak! Az enyém lesssszel!

Rám köp, a bundám bűzölögve megolvad. Az erőm elfolyt, elszivárgott, a rezgésem kimerült, alig pislákol a messzeségben.

A földet bámulom, aztán két fekete, fényes cipő érkezik a látóterembe. A kígyó durván belemarkol a leégetett bundámba.

Nem fogsz megtörni! Ki fogok innen jutni, és meg foglak ölni! Nem fogsz szégyenbe hozni!

Mamo ölében feküdtem, a bundámat simogatta. Az érintésétől ellazultam. Lehunytam a szememet, azt akartam, hogy ez a pillanat soha ne érjen véget. A dzsungel hangjai már barátként köszöntöttek. „Egyszer majd te is találkozol vele. Az egyetlennel, aki a társad lehet. Ha jóban vagy magaddal, akkor érezni fogod, hogy ő az. Egy szikra lesz benned. De aztán időre lesz szükséged, hogy felkészülj arra, hogy: Én a tiéd, te az enyém.”

Vár a társam, muszáj kijutnom innen…

Öt évvel később…

Ezel

Suzy szeme egy másodpercre teljesen besárgul, felfedve nekem a rókaénjét. Többen is vonaglanak előtte a zenére, mégis rögtön kiszúrom a bárban, és ő is engem. Veszett érzékiséggel megcsavarja a csípőjét, miközben ujját végighúzza a nyakán, és megnyalja neonzöldre rúzsozott száját. A tömeg váratlanul elrejti előlem, a testek egymáshoz passzírozódnak, kitakarva őt.

Avar-fenyves-zöld illatát nehezen szűröm ki az összekeveredő szagokból. Az alkohol a legszúrósabb, mindenhonnan, majdnem mindenkiből az árad, mocsárzöld mámor.

A róka feltűnik a fejek között, felém slisszan.

Kigombolom az ingem felső két gombját, miközben fogva tartom a tekintetét. A szórakozóhelyen beragadt a meleg, a rengeteg légkondicionáló ellenére is – izzadt testek és lihegés töltik meg a teret. A zene bántóan hangosan dübörög, a talpam alatt rezonál a padló.

A róka kacéran felvonja a szemöldökét, majd elindul felém. Túl könnyű. Talán erre is van most a legnagyobb szükségem, egy könnyen megszerezhető és kivitelezhető baszásra. Max két órán át szárította az agyamat, hogy találjunk megoldást a szarvasok elhelyezésére. Úgy tűnik, ők is csatlakoznak a Szövetséghez. Minden lehetőséget átvettünk, a megoldás pedig az lett, hogy tovább terjeszkedünk.

Ami kurva sok munka.

Suzy kecsesen halad el két madár alakváltó között. Nem nehéz felismerni őket: alacsonyak, törékenyek, sötét szemük azonban élesen pásztázza a környezetüket. Kiismerhetetlenek. Bár ők is a Szövetséghez tartoznak, a titkaikat megtartják maguknak.

A róka alakváltó merészen megáll előttem, félredönti a fejét. Vörösesszőke haja kócosan hullik a mellére, a száján csintalan, huncut mosoly játszik. Incselkedve teszi az ujját az alsó ajkához.

– Rég láttalak. – A hangja halk, a kiváló hallásom ellenére is koncentrálnom kell, hogy megértsem a zenétől.

– Tudod, meló, haverok, hobbik. – A tekintetem elidőzik a mellén, a szűk és rövid felsője… vagy fehérneműje épphogy elfedi a mellbimbóját.

Megdörzsölöm az államat, a pár napos borostám szúrja a tenyeremet. Aztán kigombolom a mandzsettámat, és az ingem ujját felgyűröm a könyökömig. Zavar a ruha, szűk, túlságosan rám tapad, viszketek tőle.

– Hobbi – ismétli a lány egy mindentudó, öntelt mosollyal. Közelebb merészkedik, forró lélegzete simogatja a kulcscsontomat.

A vágya rezeg, sűrű felhőként fonja körbe, a bőröm is sistereg tőle. Az alhasamnál berántanak az izmok.

Felnéz a szemembe. Lustán felmorranok magamban: túlságosan könnyű préda. Hol marad a kihívás?

Az majd a munkában. Abban a kurva sokban, amit felvázoltunk Maxszel.

Új építkezési projektet kell indítanunk, ahol a csatlakozó majdnem háromszáz szarvas alakváltó közül a százötven férfi dolgozhat. Jacob, a szóvivőjük akarja áthozni őket Németországba, tartva attól, hogy a farkasok egyszer csak rájuk is lecsapnak északon.

A félelme jogos. A farkasok aljas, sunyi seggfejek.

Mint a kígyók. De őket köti a Szövetséggel kötött egyezség. Mi nem megyünk az ő területükre, ők nem jönnek a miénkre, lehetőleg kétszáz méterre elkerüljük egymást és egymás érdekeltségeit. Azért jobban örülnék, ha a kontinenst is elhagynák a rohadékok.

– És te, hogy vagy? – dőlök a pultnak. Barni, a hód halad el mögötte. Intek neki. – Egy vizet kérek!

– Mindjá’ – veti oda, meg sem áll.

– Te kérsz valamit? – fordulok vissza Suzyhoz, aki még közelebb jön hozzám, melle minden nagyobb lélegzetvételénél a mellkasomhoz nyomódik.

– Talán – súgja érzékien.

Félmosolyra húzom a számat. Az arcát megvilágítják a piros fények: barna szeme átvált sárgába, ahogy enged némi teret a rókának. Mosolya kiszámíthatatlan-kacér, száját centik választják el az enyémtől.

Kiegyenesedek. Egy kis játék azért belefér a kielégülés előtt…

– Milyen volt a heted? – Barni levágja mellém az üveg vizet. Időm sincs megköszönni, mert már el is húz a pult másik végébe.

Suzy elfintorodik, némileg eltávolodik tőlem, érdektelenül néz a nyüzsgő tömegre.

– Ne is említsd – húzza fel a felső ajkát. – A szüleim szerveztek nekem egy randit, egy másik rókával. Erőltetik, hogy élettársi kapcsolatba lépjek valakivel.

Elmosolyodom. Szülők és az ő nagyravágyó terveik. Neki mondjuk legalább vannak szülei. Az enyémek soha nem fogják a fülemet rágni, hogy megtaláltam-e már a társamat, van-e valakim. Nem fognak egy csajt sem ajánlgatni vagy randit szervezni nekem. Pedig, ha még élnének, mosolyogva tűrném, hogy bele akarnak szólni az életembe.

De már nem él egyikük sem, és ennek az egyik oka a rohadt kígyók.

– Aztán nehogy az érésednél csak úgy átvigyék azt a rókát. – Lecsavarom a vizesüveg kupakját, majd belekortyolok. Felfrissít a hidege, rám is fér. Max pontról pontra felvázolta, hogyan kell haladnunk, mik a szükséges lépések, hogy a szarvasok két hónap múlva megérkezhessenek.

Egy kurva hosszú listát készített. Rengeteg idő és energia lesz ezt összehozni.

– Jesszusom! Ne ijesztgess! – borzong meg. – Mindenki rákattant erre a szaporodási hülyeségre. – A füle mögé tűr egy tincset, amitől majdnem elmozdul a mellét takaró ruha… Fehérnemű. Ki tudja, mi a faszom. – A szülők már nem arra hajtanak, hogy a gyerekeik megtalálják a lelki társukat, hanem hogy legyen egy élettársuk, és unokákat szüljenek. Szánalmas!

– Fogyatkozunk. Egyre ritkább, hogy az alakváltók teherbe esnek – vonom meg a vállamat. – Az élettársi kapcsolatnak pedig vannak pozitív oldalai.

– Azzal semmi nem lesz megoldva, hogy a nőkből tenyészkancákat csinálnak, a férfiakból meg tenyészcsődört!

Elvigyorodom, feltűnően végigmérem.

– Ne hasonlítsd magad a lovakhoz, te sokkal formásabb vagy – kacsintok rá.

Halkan fújtat, de az arcán újra megjelenik az előbbi kacér mosoly.

– Kösz – forgatja a szemét. – Azért… Lehet, hogy veled kipróbálnám, milyen ez az élettársi kapcsolat. – Éppen meghúzom az italt, kis híján vissza is prüszkölöm.

Inkább visszateszem az üveget pultra, mielőtt kiöntöm. A hideg is kiráz a gondolattól. Társ. Élettárs. Köszönöm, inkább maradok magamban. Ezeket a kapcsolódásokat inkább meghagyom másoknak.

– Szerintem engedjük el ezt a gondolatot – mormogom.

– Nem vonz? – szalad a homlokára a szemöldöke. – Te mondtad, hogy vannak pozitív oldalai.

– A lelkitárs-kapcsolattal szemben, ahol ha meghal az egyik fél, ami mostanában elég jellemző, akkor meghal a másik is. Legalább ez a veszély nincs benne az élettársi kapcsolatban, egy gyerek nem marad teljesen magára két hét leforgása alatt. – Ahogy velem is történt. – Ebben van a jövő, de attól még inkább kihagyom.

Suzy összeszűkíti a szemét, megrágcsálja az alsó ajkát.

– Pedig remek tenyészcsődör lenne belőled – vigyorodik el.

– Feldobom majd Maxnek az ötletet, hogy vezessük be az élettársi kapcsolatnál a poligámiát – gondolkodok el. – Egy hárem ötlete nem is annyira rossz.

A faszt. Hogy aztán több nővel és gyerekkel kelljen foglalkoznom? A pénzem meglenne hozzá, de egy nő önmagában is túl fárasztó.

– Szerinted egy birtokló ragadozó nő szívesen osztozkodna?

– Ha elég nagy a tét, akkor inkább elfogadja, mint hogy semmit ne kapjon, nem? – lépek hozzá közelebb. Most már a melle teljesen a mellkasomnak préselődik, a szívverése rajtam dobol, ha erősen fókuszálok, akkor hallom is.

Avar-fenyves-zöld illata körbeleng minket.

Ideje szórakozni.

A füléhez hajolok.

– Engedjük el a beszélgetést.

Válasz helyett lassan a mellkasomhoz hajol, majd megnyalja a felszabadult bőrfelületet.

Megrándulnak az izmaim, elfúl a lélegzetem. Mindjárt a pultnak fordítom, és itt dugom meg mindenki előtt. Ezért csinálja, imádja, ha durva vagyok vele. A rezgése beterít, a közelünkben álló szarvas felénk is fordul, valamennyit észlel belőle.

– Menjünk! – utasítom, majd megragadom a kezét, és a hátsó rész felé indulok.

Verejtékes testek érnek hozzám, a szaguk eltompítja pár másodpercre Suzyét. Az emberek elkeverednek az alakváltók között. Semmit nem tudnak rólunk. De vajon a tudatalattijuk egy része tisztában van vele, hogy milyen lényekkel buliznak együtt? Érzékelik a veszélyt?

Suzy megszorítja a kezemet. Mocskos kis dög. Szerintem könnyedén bevállalná, hogy az egyik eldugott sarokban dugjam meg.

Elhaladunk a pult vége mellett, innen látni lehet a pódiumot, ahol egy új DJ mutatkozik ma be. Mark. Markus. Mini? Már fogalmam sincs, mit mondott.

Elérünk a hátsó folyosó ajtajához, megállok, Suzy mellém sorol, vibrál a vágya, a fenyves frissességébe mély, sötét illat keveredik. Torokhangon felmorranok.

Meg fogod kapni, amit annyira akarsz.

Ujjamat a leolvasóra teszem, hallom a hangzavarban, ahogy kattan a zár. Lenyomom a kilincset, előreengedem a lányt, majd követem.

A kihalt folyosón tompa fények villannak fel. Elkapom Suzy karját, és a halványszürke falnak taszítom. Vigyorogva végighúzza a nyelvét a szemfogán.

Megtámaszkodom a feje mellett. Beszívjuk egymás lélegzetét, a sötét illat körbefon, a farkam kőkemény lesz.

Lassan térdre ereszkedik előttem, felnéz rám, miközben kigombolja a nadrágomat, és lehúzza a sliccemet. Ujjbegyeivel megérinti a csípőmet, majd előveszi a merevedésemet. Vékony ujjaival rámarkol, majd az aljától a végéig megnyalintja. Felnyög-nyüszít, aztán a meleg, nedves szájába kapja, és szopni kezd.

Összeszorítom a szememet, megborzongok. Ki-be engedi a szájából, aztán a torkáig leengedi. Megrándulok, egy sóhaj szakad ki belőlem.

Megszerzem!

Engedem, hogy a karmaim kipattanjanak, élesen csikorognak, ahogy a falba karmolok.

Suzy nem kímél, durván markol, lüktetek a kezében, a szájába pedig próbálja befogadni, amennyit csak tud. Szív, pumpál, az alhasamban az izmok durván feszülnek, a farkam megrándul az izgató rabságban.

Váratlanul kienged magából, lenézek rá. Egy nyálcsík köti össze a száját a makkommal. Egy érzéki mozdulattal elkeni a hüvelykujjával az alsó ajkán, ez pedig az önuralmam maradékát is hamuvá égeti.

Hangosan morranok.

Megragadom a felkarját, felrántom a földről, majd szembe fordítom a fallal. Belemarkolok a combjába, és felemelem a lábát. A szoknyája felcsúszik a csípőjére, pucsít, a feneke a feszülő farkamnak nyomódik. Nem visel bugyit.

Megragadom magam, majd bevágom neki.

Nedves, szűk forróság fogad. Felnyög, hangja a fülemben visszhangzik. A nyakára hajolok, beszívom a sötét illatot. Lassan kihúzódom belőle, majd tövig felnyársalom. Megremeg, nyöszörög, hangja beleveszik a technóba.

Újra és újra ismétlem a mozdulatot, megadással tűri a rohamomat. A falnak préselem, a combját szorítom, karmom felsebzi a bőrét. Belemarkolok a hajába, arcát az érdes falnak nyomom, az ajka szétnyílik. Tudod, kivel játszadozzál… Amikor reszketni kezd, a döféseim nyersebbek lesznek, vadabbak, már egyáltalán nem lassítok.

Felsikkant. Megkarcolom kihegyesedett szemfogammal a nyaka bőrét, anélkül, hogy megjelölném, de már ettől végigsöpör rajta az orgazmus, erősen összerándul a farkam körül. Elengedem magam, a combját markolom, és mélyen belétemetkezem. Szűk hüvelye kicsikarja belőlem is az élvezetet, morogva spriccelek belé, lassítás nélkül baszom tovább, minden lökésemmel újabb adagot engedve a puncijába.

Amikor a gyönyöre utórezgései is elmúlnak, és én is megnyugszom, kicsusszanok belőle, majd elpakolom a farkamat.

Hosszan beszívom a levegőt. A szívverésem lassan csillapodik. Megfordul, megigazítja a fehérneműjét, majd lehúzza a szoknyáját. Megnyalja a száját, a szeme kielégültségtől és könnyektől csillog.

– Ismered a járást – intek a személyzeti WC felé.

Rám kacsint, majd remegő lábakon elindul a legközelebbi ajtóhoz.

A falra nézek, ahol a karmom nyomot hagyott. Nem az első eset, akad egy jó pár. De ide csak a dolgozók léphetnek be, akik mind alakváltók, őket pedig a legkevésbé sem zavarja, hogy a főnökük mire használja ezt a folyosót.

Kifújom a levegőt, majd elindulok vissza a terembe. Suzy nem fogja magára venni, hogy nem vártam meg. Megkaptuk, amit akartunk. Vagyis, remélem, nem jut még egyszer az eszébe az élettársi faszság velem.

Kilépek a nyüzsgésbe. Mandarin-napfény-sárga illata keveredik össze, az előttem álló két madárból jön, Elevin nevetve hajol Markus nyakába. A férfi átöleli a derekát, magához húzza, dallam rezeg körülöttük. Ők már megtalálták a társukat, egymást. A tömegben kezek, karok nyúlnak a magasba.

Halványan kesernyés-szegfűszeg-szürke szag terjeng. Az állkapcsom megfeszül. Beletúrok a hajamba, körbenézek, a szag forrását keresem. Testek ugrálnak a zenére.

Elkapom!

Agresszívan felmordulok.

Hagyom, hogy a szemem megváltozzon, a fehérjét eltöltheti a zöld, a pupillám megnyúlhatott, mert az eddigi sötét világos lesz. Sokkal élesebbek lesznek a színek, és sokkal távolabb látok, a hangok felerősödnek, dübörögnek a dobhártyámon.

Beszívom a levegőt, keserű-szegfűszeg, szürke. Mi a francokat keres itt egy vipera?

Egy kopasz alak siklik el a fal mellett. Kurva gyorsan mozog. Utánavetem magamat, a szívem feldobol.

Ophius embere.

Mi a faszt képzel az a seggfej?

Az ajtó felé iramodik, néha feltűnik a kopasz feje az összeolvadó tömegben. Félre se kell löknöm az alakváltókat, megéreznek maguk mellett, és rögtön elállnak az utamból.

Elvesztem szem elől a rohadékot, mire kiérek a klubból. Azonnal visszaváltom a szememet. Nem találom a zsúfolt berlini utcán, és a szaga is teljesen eltompult. A két párduc, Ivan és Raffael, akik éppen egy csaj személyijét ellenőrzik, összevont szemöldökkel lesnek rám.

Elnyomok egy ingerült mordulást. A két férfi mellé húzódom. Az előttük álldogáló csajcsoport érdeklődve vizslat minket, míg Raffael nem int nekik, hogy bemehetnek.

Az a büdös paraszt megszegte az egyezségünket. Hogy rágnák ki patkányok a belét!

Ezért megfizet.