Biró Lajos

A Molitor-ház

Regény

fapadoskonyv.hu

©Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Szépirodalmi Könyvkiadó, Budapest, 1970

©Bíró Lajos jogutódja

Korrektor: Kékesi Judit

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-809-1

I.

Molitor Árpád abbahagyta a beszélgetést, kiegyenesedett a biliárdasztal mellett, dákóját lecsúsztatta a szőnyegre, szegletes ősz fejét magasra emelte, és nyomatékos és rejtelmes hangon így szólt:

– Úgy látom, mégis Antal fog nyerni.

Évek óta játszott egyedül egy karambol-partit. A játék azonban az ő állítása szerint elkeseredett mérkőzés volt két fél között, akikről csak annyit lehetett tudni, hogy az egyiket Antalnak hívják, a másikat Olivérnek. Antalról és Olivérről való minden egyéb közlése egészen elmosódó és homályos volt. Néha úgy tetszett, hogy az egészet tréfának tekinti, máskor azonban úgy viselkedett, mintha Antal és Olivér láthatatlanul valóban maga játszaná az évek óta tartó játékot. Ha valaki kérdést tett Antalra vagy Olivérre nézve, akkor mértéktelen dühbe jött.

Most ismét felemelte a dákot, és játszani kezdett. Az Olivér mai balszerencséje még néhány aggodalmas fejcsóválásra bírta, egyébként azonban folytatta az előbb abbahagyott beszélgetést.

Ilyenkor este, vacsora előtt, amikor az egész család összegyűlt a hallban, mindig a háborúról volt szó, mert Molitor Árpád ilyenkor az aznapi vezérkari jelentéseket kommentálta és a jövő eshetőségeit tárgyalta. A vezérkari jelentések ekkor – 1918tavaszán – mindig jó híreket hoztak, és Molitor Árpád haragos fantáziával dúskált a jövő nagyszerű győzelmi lehetőségeiben.

A többiek keveset beszéltek. Noszlopy kapitányt kivéve, mind a Molitor név viselői voltak. Kimutatható rokonság köztük és Molitor Árpád között alig volt, és a háború kitöréséig a díszes nagy házában és óriási vagyonában egyedül élő Molitor Árpád nem is törődött velük. A háború kitörése azonban úgy fellelkesítette, hogy akkor és azóta a nagy cselekedetekre való vágyódás állandó mámorában élt.

Már az első hónapban maga köré gyűjtötte mindazokat, akik az ólublói és trakostyáni Molitor család leszármazói voltak, és azóta fel-felbugyborékoló képzelettel törte a fejét azon, hogyan adja vissza a Molitor névnek régi fényét. Molitor Gézától várt legtöbbet, a fiatal archeológustól, aki az egyetlen volt a család tagjai közül, aki bevonult katonának.

Molitor Géza három és fél évig, kisebb-nagyobb megszakítással frontszolgálatot tett; amikor egyszer-kétszer szabadságra hazajött volt, akkor gazdag rokona áradozó lelkesedéssel fogadta; rövid idővel ezelőtt Géza ismét hazajött; egy nehéz gránát robbanása felemelte volt, földhöz vágta és eltemette; utána kórházba került, és azután féléves szabadságot kapott. Két hét óta azonban, amióta itthon volt, az öregúr régi lelkesedésének semmi nyomát nem mutatta. A viselkedésében inkább halk sértődöttség és kényeskedő duzzogás volt. Géza nagy meglepetésére lassanként megértette, hogy a sértődöttségnek és a duzzogásnak két oka van. Molitor Árpád először is szégyelli, hogy a Molitor névnek egy viselője idegsokkot kapott, ami a férfiassággal és a hősiességgel teljesen összeegyeztethetetlen dolog, másodszor meg van sértve azért, hogy katona rokona nem szerezte meg a Mária Terézia-rendet. Eddig bizonyosra vette, hogy megszerzi, és ezzel új fényt ad a Molitor névnek. Mindabban, amit két hét óta a háborúról beszélt, benne volt ez a halk sértettség és kényes duzzogás. Molitor Géza az első napokban válaszolt neki, és magára nagy erőfeszítéssel nyugalmat kényszerítve próbálta meggyőzni: általában a maga nézeteinek megnyerni. Pár nap óta nemigen válaszolt neki, hanem többnyire fáradtan és szótlanul hallgatta.

A többiek keveset törődtek azzal, amit a ház ura a biliárdasztal mellett beszélt, legfeljebb néha mondott egyikük-másikuk egy-egy közömbös és felsőbbséges helyeslő szót.

A biliárdasztal túlsó oldalán ültek, Gézával szemben és tőle mindig különhúzódva. Ott volt Molitor Ágnes, egy sugárzóan friss, ragyogóan tiszta és egészségtől tündöklő, huszonhárom éves leány, aki egy évvel ezelőtt lett orvos, és aki ilyenkor a kórházból jött haza. Nem messze tőle az anyja, egy nem nagyon öreg, de egészen megtört, félénk és fáradt asszony. Marianne, a húga, bimbózó, tizenöt éves lány, aki soha nem figyelt arra, ami itt körülötte történt, hanem mindig a saját gondolataival volt elfoglalva. Ágnes mellett, mindig egészen közel hozzá, ott ült Molitor Zoltán, a képviselő.

Ő volt az öreg Árpád legközelebbi rokona, harmad ági unokaöccse. Ő volt az egyetlen is, aki hasonlított rá. A koponyája felül éppen olyan széles és szegletes volt, mint az öreg Árpádé, de rendkívül finom, selymes barna haj volt rajta. Felülről lefelé a feje elnyúlt és megkeskenyedett. Olyan volt, mintha el akarna fogyni. A végső és fokozhatatlan elfinomodás hatását tette. Egyenes orra, vonalszerűén keskeny szája, hosszú és vékony szemöldöke olyan testetlen finomsággal megrajzolt volt, hogy néha már nem is látszott emberi arcnak.

Valószínűtlen, fáradt szépségű, jéghideg fején csak a szeme élt eleven és nagyon emberi életet. Hosszú szempilláinak egy-egy mozdulatára új fényben szikrázott szürke szeme; vágyódó volt, fenyegető, eltaszító, kérő, baljóslatú.

Rajtuk kívül még ketten voltak a szobában. Gyuri, az Ágnes tizennégy éves öccse, pattanásos arcú, nyurga fiú, aki egyetlen másodpercig nem maradt a helyén, hanem folytonosan settenkedett és lopózkodott. Semmi a világon nem érdekelte, csak a detektívtörténetek, és ezért folyton nyomozott. Ide-oda settenkedett és lopózkodott; ha valaki felkelt a helyéről ő rögtön ott termett, és nagyítóüveggel megvizsgálta a széket; azután hirtelen levetette magát a földre, és néhány agyagmorzsából megállapította, hogy a bűnös a Svábhegyen rejtette el áldozatát, mert Budapest környékén csak a Svábhegyen van ilyen vastartalmú agyag. Ő maga se vette komolyan ezt az egész dolgot; hosszú orrát tudatosan szedte nevetséges ráncokba, de egyszerre játszotta a nagy detektív karikatúráját és magát a nagy detektívet. Mulatott a dolgon.

A biliárdasztal közelében ült még Noszlopy kapitány. Noszlopy kapitány sohasem volt kapitány, és nem is volt Noszlopy a neve. De olyan kimondhatatlan és feszes előkelőségű lény volt, hogy Molitor Árpád negyven évvel ezelőtt kiemelte egyik vállalatának az alkalmazottai közül, előbb titkáraként, azután barátjaként tartotta maga mellett, tótos hangzású nevét letétette vele, és kinevezte Noszlopynak és kapitánynak. Azóta Noszlopy kapitány egész külső és belső lénye olyanná lett, mintha valóban Noszlopy volna, és kapitány volna.

Molitor Árpád Olivér után ismét Antal helyett játszott már; közben bugyborékoló lelkesedéssel beszélt arról, hogy a győzelmek milyen sorozatát fogják hadseregeink most aratni; azután ismét áttért arra a napok óta újra meg újra kifejtett nézetére, hogy, sajnos, a mai fiatalság méltatlan ehhez a történelmi nagy időhöz. Sem testben, sem lélekben nem tud hozzá méltó lenni.

Molitor Géza félrehajtott fejjel hallgatta ezt a haragos és kihívó szónoklást. Ma különösen rossz napja volt. Délben jeges borogatásokat rakott a homlokára, mert heves főfájás kínozta; egész délután az az érzése volt, hogy bal oldalának érzéketlensége, amelyet a gránátrobbanás és az idegsokk hozott, és amely a kórházban elmúlt volt, megint visszatér.

Zoltán idegen és hideg pillantása jobban ingerelte, mint máskor, és az Ágnes halk nevetéseit mind maga ellen való támadásnak érezte. Ágnes hátraveti kegyetlenül egészséges és energiától ragyogó fejét, és halkan megint valami olyasmit mond Zoltánnak, ami őrá vonatkozik, és amit többé-kevésbé nyíltan már neki is megmondott. Mit mondhat?

– A jó Géza tenyerébe hajtja szenvedő Krisztus fejét, és ismét megbocsát az öreg, bolond Árpádnak.

Mit még?

– Hja, az embernek megvannak az elvei, de mit meg nem tesz egy apostoli lelkű ember valamely tetemes örökségért.

Ágnes halkan nevetett odaát, és Géza szenvedve lopott egy futó és félénk pillantást feléje. Milyen tehetetlenség, hogy még ezeket az embereket se tudja megnyerni és meggyőzni. Hogyan remélheti akkor, hogy milliókat fog megnyerni, meggyőzni, megváltoztatni? Érdemes-e velük és értük fáradni, és nem kell-e őket örök és gonosz ellenségnek tekinteni? Nem minden embert, csak ezeket itt, ezeket az elvakult, gondtalan, önző és hideg szívű embereket. Ma reggel óta folyton elviselhetetlen bizonytalanságérzés kínozta. Mintha a lelke valami furcsa billenékenység állapotában lett volna. Belül egyre az a veszedelem fenyegette, hogy igazat fog adni a hóbortos öreg Árpádnak, és hogy ha Ágnes ránéz, akkor egyszerre ő is az egész lelkével azt fogja érezni, hogy nincs értelme másnak, csak az erőnek, az egészségnek és az élet jókedvű élvezésének. A gyengéknek, elesetteknek és szenvedőknek pedig egyszerűen nincs igazuk.

Most azonban, amint az Ágnes biztos tekintetű, nagy barna szeme, a barna szemgolyó körül az élesen kirajzolt fekete karikával, megint rajta pihent egy percig, és ő ebből a fénnyel telt barna szemből taszító idegenséget és érthetetlenül kergető lenézést érzett ki, a lelkében egyszerre nagy nyugalom támadt. Végre világossá lett számára, mit kell tennie. Elég sokáig várt vele; most egy percig sem szabad habozni többé. Megvárta, míg az öreg Árpád befejezett egy újabb kifakadást a mai fiatalság ellen, azután felállott, odament hozzá, halkan megérintette a vállát, és így szólt hozzá:

– Most engedd meg, hogy röviden én is megmondjam neked mindezekről a magam véleményét.

A felállása, a mozdulata, a hangja olyan új és olyan szokatlan volt, hogy az öreg meghökkenve hagyta abba a játékot és csodálkozva egyenesedett ki; a többiek is egyszerre figyelni kezdtek. A hallon puha lépésekkel egy inas ment át, olyan volt, mintha a hirtelen csendességben egyszerre lábujjhegyen kezdett volna járni.

– Nem akarok belemenni olyan magyarázatokba – mondta Géza nyugodtan –, amelyeket a lelked és az elméd sajátságos alkatánál fogva meg sem érthetnél. De meg akarok valamit mondani, amit meg fogsz érteni. Az én számomra ez a háború alatt lett világossá, bár tíz-tizenöt éve érik bennem. Éspedig: ti, akik most hatvan és hetven év között vagytok, bennünket, akik harminc és negyven között vagyunk, leszoktattatok az ősz haj tiszteletéről. Meg vagyok róla győződve, hogy ez világtörvény: a huszadik század első két évtizedében érvényes volt az egész civilizált emberiségre. De sehol ez az ellentét és sehol ez a lelki szakadás és kényszer gyötrelmesebb nem volt, mint Magyarországon, mert ti itt nálunk nemcsak tehetetlenek, kiszikkadtak, vezetésre képtelenek voltatok, mint amilyenek voltak a többiek is, akiknek egy-egy ország a kezében volt, hanem azon kívül karakternélküliek, gyávák és kicsinyesek is. Férfiatlanok. Az én nemzedékem azzal a forró vággyal a szívében jött, hogy tisztelhesse azokat, akik előtte jártak: ti megtanítottátok rá, hogy megvesse az ősz hajat. Nincs kivétel – se tudomány, se irodalom, se politika, se gazdasági élet. Ez így volt már a háború előtt. Ti, akiknek a nemzetek sorsa, az emberiség sorsa a kezében volt, úgy rendeztétek be a világot, hogy ennek a háborúnak el kellett jönnie. Nem értettetek a világ sorsának intézéséhez, amint a konok öreg kocsis hiába próbál nagy tapasztalataival és évtizedes kocsisbölcsességével automobilt vezetni, ha egyszer nem akarja megtanulni, hogyan kell automobilt vezetni. Ti nem akartátok megtanulni. Jött a háború. Jó. Ujjongjatok. Jó. Én is örültem; igaz, hogy én nem másokat küldtem a pergőtűzbe és a gránátgázba, hanem magam mentem. De jó. Ennek így kellett jönnie. Hanem: hogy a háborúnak nemcsak nem tudjátok végét vetni, hanem nyilván nem is akarjátok, hogy a háborúnak titokban talán még mindig örültök, és hogy nemcsak általában a fiatal évszázadot, hanem még ezt se, még ezt a háborút se tudjátok megérteni – mi az értelme, mit jelent, miből lett, mivé kell lennie –, abból az következik, hogy veletek le kell számolnunk. Most hatvan- és hetvenéves emberek küldik a húsz-, harminc- és negyvenévesek millióit a halálba. Ha a háborúnak vége lesz, a húsz-, harminc- és negyvenéveseknek egy dühordítása fog végigzúgni a világon: elsöpörni a konok és kártékony hetvenéveseket. Kipusztítani és elpusztítani őket, ha másként nem megy: puszta kézzel rakásra fojtogatni őket. Csak ezt akartam neked megmondani. Holnap elköltözöm a házadból. Isten veled.

Megfordult, és kiment.

A szobában halálos csend volt.

Az öreg Árpád eddig nyitott szájjal és kimeredt nagy szemmel hallgatott. Most a dákó kiesett a kezéből, ő utána fordult Gézának, és sápadtan meredt az ajtóra, amely becsukódott mögötte.

A többiek se tudtak megszólalni. Zoltán gúnyosan mosolygott Ágnesre, de Ágnes komolyan vonogatta a vállát. Hosszú csend volt, és senki se mozdult, csak Gyuri lopózkodott oda a Géza elhagyott székéhez, és izgatottan előrántott nagyítóüvegével gyorsan megvizsgálta a dohányzóasztalon levő cigarettahamut.

Végre az inas jelentette, hogy tálalva van, és az egész társaság felment az ebédlőbe.

Géza kiment a hallból, és felment a szobájába, a második emeletre. Ragyogó jókedve volt. Frissnek és megkönnyebbültnek érezte magát, hajlékonynak és erősnek.

A szobája előtt a folyosón Czáránné ment végig. Kiszólt neki:

– Czáránné – mondta jókedvűen –, holnap délelőtt össze kell szednie minden holmimat, és segítenie kell Péternek a becsomagolásban. Elköltözöm innen.

– Igazán, nagyságos úr? – kérdezte Czáránné kételkedve. – Miért tetszenék elköltözni? Nem a legjobb itt?

– Nem – mondta Géza jókedvűen –, nem a legjobb. Maga is csak hajladozik és ringatódzik itt előttem, de ha rákerül a sor, akkor kiderül, hogy bolondított.

Átölelte az egyik karjával, a másikkal az álla alá nyúlt. Czáránné megremegett, ellankadva dőlt bele a karjába, mély, nehéz lélegzetet vett, és a szempilláit félig lehunyta.

– Jaj, irgalmazzon… irgalmazzon nekem – mondta sóhajtva.

Géza meglepetve nézett rá, és óvatosan visszavonta karját a derekáról. Semmiféle szándéka nem volt, amikor szemrehányást tett neki és hozzányúlt. Jókedve volt, és azt akarta, hogy az asszonynak is jókedve legyen. Fiatal, feszes járású, bővérű parasztmenyecske, mivel lehet ezt jókedvre deríteni? – ha az ember egy kicsit parasztosan udvarol neki. És erre itt van egyszerre ez az elbágyadás, ez a lankadt sóhajtás, ez a bűnbeesés előtt való könyörgés.

– No, ne legyen úgy kétségbeesve – mondta neki. – Nem akarok én magának semmi rosszat.

Az asszony elsápadva, lesütött szemmel állt előtte, és hallgatott. Géza is zavarba jött.

– No, Czáránné – mondta –, ne búsuljon. Hát mi a baj?

Az asszony remegő szájjal próbált néhányszor megszólalni, végre nagyon halkan ezt kérdezte:

– Nem tetszett újabbat hallani? Mikor érnek haza?

– De Czáránné, mondtam már, egyik előbb, másik később. A maga ura Szibériában volt, abba tehát beletelik egypár hónap, míg ő is hazaér.

Az asszonynak vonaglott az arca.

– No, Czáránné – mondta Géza –, ne adja magát ekkora búbánatnak. Ha három évig el lehetett viselni: ezt a pár kis hónapot még el lehet.

Czáránné nagyon halkan felelt. Egy lehelet volt az egész, egy keserű sóhajtás.

– Ez – mondta –, ez a legnehezebb. Megfordult, és kiment.

Géza elgondolkozva nézett utána, azután elhatározta, hogy a jókedvét ma semmivel sem engedi elrontani, odament a telefonhoz, és felhívta Rappaport Zsigmond ügyvéd lakását. Ott a telefonhoz kérette doktor Rappaport Albertet, a barátját.

– Rappkóm – mondta neki –, szeretnék veled beszélgetni. Eljöhetsz-e valahová vacsorázni?

– El – felelte Rappaport. – De hogy van az, hogy nem vacsorázol előkelő családi körben?

– Az előkelő családi kört egy kissé széttéptem – felelte Géza. – Majd elmondom.

Megállapodtak benne, hogy a Palota szálló éttermében vacsoráznak. Géza vette a köpönyegét, a kardját és a sapkáját, és indult befelé a városba.

Kiért az Andrássy útra.

Az Andrássy út külső részén kevesen jártak, de a körúttól lefelé sétálókkal zsúfolva volt a gyalogjáró. Fiatal nők és fiatal férfiak sétáltak itt a hideg tavaszi estében, száz meg száz kis társaság, amely az utcán ismerkedett vagy szőtt tovább egy megkezdett barátságot. Igen sok fiatal katonatiszt is volt közöttük. Géza csodálkozva nézte ismeretlen bajtársait, és csodálkozva nézte a lányokat és asszonyokat, akik eleven és nyugtalan érdeklődéssel beszélgettek és nevetgéltek velük.

Miért ilyen jókedvűek?

Miért nevetnek ilyen lázasan?

A telezsúfolt utca hangja olyan volt, mint egy mámoros dongás, egy részeg vágyódás zúgó készülődése. Gézát elfárasztotta ez az ezerhangú zúgás. Visszafordult, hogy villamosra üljön. Ekkor azonban eszébe jutott, hogy a villamosok ilyenkor zsúfolva vannak, és borzadva gondolt rá, hogy a villamoson milyen türelmetlenek és durvák egymáshoz az emberek. Habozva állott egy ideig, aztán bekanyarodott egy mellékutcába, és sötét és piszkos mellékutcákon haladt le a Duna-part felé.

Az étteremben kevesen voltak még, de a szaporán érkező vendégek látása Gézát még idegesebbé tette. Nők jöttek, díszesek, kiöltözöttek, meztelenek; és mindnyájan mintha valami nyugtalan és kihívó készülődésben égtek volna.

Mire készülnek?

Miért vetnek maguk köré ilyen kutató és elszánt tekinteteket?

Katonatisztek is voltak a teremben, mindnyájan díszes és új uniformisban. Gézának kissé kényelmetlenné vált a maga kopott zubbonya.

Végre jött Rappaport. Géza elmosolyodott, amikor meglátta.

– Rappkóm – mondta neki mosolyogva –, a te kisasszony-jelleged, ahelyett hogy az évekkel enyhülne, aggasztóan fokozódik. Meglátod, az lesz a vége, hogy valami ezredes idejön és felelősségre von, hogy leány létedre hogy mersz főorvosi egyenruhát hordani. Mellesleg: amint itt láttalak finom, kis lépésekkel végigjönni az éttermen, egészen világossá lett előttem, hogy benned semmi szemita vér nem lehet. Tiszta germán vagy – és csak ez magyarázza meg, hogy húsz esztendő óta a legjobb barátom vagy.

Rappaport levetette a köpönyegét, és leült az asztalhoz. Gyöngéd, rózsás bőrű arcán tartózkodó, kissé zavart mosolygás jelent meg, hosszú szempillái kissé ráereszkedtek sötétkék szemére. Ha valami komoly mondanivalója volt, mindig így fogott hozzá:

– Az én őseim – mondta halkan és tartózkodva – spanyol vagy portugál zsidók voltak. A Rappaport név ebből a két szóból lett: rof Oporto. Ez annyit jelent, mint Oportóból való orvos vagy tudós. Ha valami germán vér van az ereimben, az gót vagy vandál vér lehet, és az őseim onnan hozták, a spanyol félszigetről. Nézd meg a fivéreimet: elmehetnének picadoroknak.

– Hiszen nekem elég ennyi germán vér is benned. Az enyém nyolcszáz év óta annyira meghígult, hogy nagyobb igényeim igazán nem lehetnek.

Összemosolyogtak, azután a pincérnél vacsorát rendeltek. Géza figyelmetlenül, Rappaport gondos és óvatos hozzáértéssel. Rappaport aztán felemelte a fejét, megint óvatosan mosolygott, és mélykék szemét kissé lehunyta.

– Szabad megkérdeznem, mi történt a Molitor-palotában? – kérdezte óvatosan.

– Igen – mondta Géza szórakozottan. – Azon kell kezdenem, hogy egész nap fájt a fejem, és folyton az az érzésem volt, hogy a bal oldalam megint érzéketlenné válik.

Rappaport hátrakapta a fejét, és meglepetve, szokatlanul hangosan kérdezte:

– Mit éreztél?

– Semmit… semmi pozitívet… ostobaságot… de mindig újra meg újra meg kellett fognom és meg kellett szúrnom a bal oldalamat, hogy nem érzéketlen-e.

– Nézd, Géza – mondta Rappaport –, én hogy kértelek rá, hogy menj szanatóriumba. Kezeltesd magad.

– Ostobaság. Nem érek rá.

– Hát engedd, hogy én kezeljelek. Géza elnevette magát.

– Nem, öregem – mondta –, abba nem megyek bele. Te az én szememben sohase leszel orvos. Kis kisasszonyos bölcs, kényes kis életművész, ábrándos hedonista, az igen. De orvos? És méghozzá hipnotikus szuggesztióval akarsz gyógyítani? Te! Engem? Húsz év tapasztalatai alapján állíthatom, hogy inkább tudom én azt szuggerálni neked, hogy menj ki innen és ugorj a Dunába, mint te nekem azt, hogy ezt a sótartót innen ide tegyem.

– Már oda is tetted.

– Jó, Rappkó, hát ne beszélj butaságokat. Hiszen ez… de hisz ezt nem is kell neked megmagyaráznom.

– Hát akkor más orvos. Én elviszlek egy professzorhoz, nagyon kiváló ember…

– Nem. Köszönöm. Utálom az orvosokat. És különben is egészséges vagyok. Nem érek rá betegnek lenni.

Rappaport szólni akart, de Géza egy ideges mozdulattal elhallgattatta. A pincér hozta az ételt, Géza szórakozottan evett, és közben elmondta, mi történt a Molitor-házban. Rappaport figyelmesen hallgatta, azután tartózkodó, halk hangon így szólt:

– Azt hiszem, nemcsak nagyon helyesen cselekedtél, hanem kimondtál egy olyan szót is, amely történelmivé fog válni. A mi generációnk legsürgősebb feladata a háború után ez lesz: kiirtani a hetvenéveseket.

Géza szórakozottan intett igent, azután letette az evőeszközeit, és gondolkozva nézett maga elé.

– Igen – mondta azután lassan és töprengve –, ez lesz a háború után. De nem elég a háború utánra programokat csinálni. Már most is tenni kell valamit. Felszerelődni, készülni, egy új rendnek az alapjait lerakni. Az én apám azt szokta mondani, hogy én anarchista és hazaáruló vagyok.

– Engem az én apám – mondta Rappaport – csak szédült bolondnak tart.

– De én a lelkem fenekéig konzervatív vagyok.

– Én is.

– Én meg akarok tartani mindent, ami ér valamit a társadalmunkban, azért akarok annyi mindent kipusztítani.

– Nagyon helyes.

– Hozzá kell fogni már most. Még nem tudom, mit fogok tenni, de összeszorítom a fogamat, és úgy megyek neki egy nagy munkának. Mert különben elpusztul és tönkremegy körülöttünk minden.

Gondolkozott, és idegesen dobolt az ujjával az asztalon.

– Azt hiszem – mondta –, az emberiségnek mindenekelőtt új vallásra van szüksége.

– Ami ezt illeti – szólt Rappaport tartózkodva –, én ajánlhatok egyet.

– ?

– Mindig ugyanazt, amelyet egy bizonyos galileai Jézus alapított.

– Ugyan. Ez a zsidó sznobizmus. Kacérkodás a kereszténységgel. A kereszténység megvan; látod, mit használt.

– A kereszténység nincs meg. Hány embert ismersz, aki valóban keresztény – Jézus életéhez és halálához méltó?

Géza vonogatta a vállát.

– Új vallásról majd akkor beszéljünk – mondta Rappaport –, ha az emberiség előbb kereszténnyé lett.

– Eh – mondta Géza bosszúsan –, te keresztény etikáról beszélsz, és abban igazad lehet, de keresztény metafizika is van, és az nem elégíthet ki többé egy olyan emberiséget, amely tudja, hogy a Jupiternek négy holdja van, és hogy a Centaur Alfájától hány évig halad a föld felé a fénysugár.

– Hiszen itt az új vallás. Magad beszélsz róla. Csak bele kell illeszteni a kereszténységbe.

– Éppen az a nagy feladat.

A beszélgetésük egyre élénkebb lett. Körülöttük egészen megtelt a terem. Itt is szomjas zúgás volt a levegőben, hívó férfihangok és ígérő női hangok pezsgő nagy összeolvadása. Géza és Rappaport nőkről kezdtek beszélni.

– A nők – mondta Géza – gonoszak lettek. A nyomorúság tette őket azzá; de ez nem menti őket.

– Gonoszak! Istenem! – felelte Rappaport. – A háború felszabadította őket egy kissé. A láncaik egy része lehullott. De még távolról se szabadok igazán; és most botorkálnak és tántorognak ebben a félszabadságban. Az élet örömlehetőségeinek a századrészét se tudják megszerezni, se maguknak, se nekünk.

Géza rámosolygott halk szavú, rózsás arcú barátjára.

– Hedoné! – mondta neki gyöngéden csúfolódva. Az asztaluk előtt egy keskeny vállú, karcsú pincér haladt el, aki bizalmas alázattal meghajtotta feléjük a fejét.

– Ez a pincér már harmadszor köszön nekünk – mondta Géza csodálkozva.

– Nagyon ismerős nekem – szólt Rappaport gondolkozva. – Megállj csak tudom már…

– Kovács János! – kiáltotta ekkor Géza.

A pincérnek egy percnyi szabad ideje volt, és odajött hozzájuk. Mind a ketten kezet fogtak vele.

– Jani fiam – mondta neki Géza meleg barátsággal –, nagyon örülök, hogy látlak. De hogy kerülsz te haza?

A Kovács János nyílt, tiszta arca kissé elfanyarodott. Elhúzta a száját, s a mellére mutatott.

– Tüdőcsúcs – mondta fanyarul. – Félévi szabadság.

– Akkor nem kellene itt lenned – mondta Géza.

– Hegyek közé vagy tenger mellé! – mondta Rappaport.

Kovács János egészen elsötétült arccal vonogatta a vállát.

– Mit csináljak, százados úr? – mondta. – Mit csináljak, főorvos úr? Három és fél évig nyomorgóit az asszony a gyerekekkel. Most, amikor kiszabadultam, nézzem, hogy tovább nyomorognak…?! Élni kell.

– Hány gyereked van?

– Négy.

Kovács Jánost elhívták. Gézának nagyon rossz kedve támadt. Fizetett, s menni készült.

– Milyen furcsa – mondta elgondolkozva. – Egy ilyen pincér milyen elegáns. Ebben az egész teremben Kovács János a legelegánsabb ember. A felesége és négy gyermeke nyomorgott. Milyen furcsa.

Vették a köpönyegüket, és indultak kifelé. A Duna parton szótlanul sétálgattak egy kicsit. Rappaport azután óvatosan megszólalt:

– Én írok majd a Tátrába. Ez a Kovács Jani talán állást kaphat a Csillag szanatóriumban.

– Igen, Rappkó – mondta Géza hálásan. – Azon gondolkoztam, mit lehetne tenni.

Befordultak az Andrássy út felé. Géza lehajtotta a fejét, és elgondolkozott. Azután megszólalt anélkül hogy Rappaportra ránézett volna.

– Tudod, mit mondana erre a Kovács Janira Molitor Zoltán? Azt mondaná, hogy ennek a Kovács Janinak el kell pusztulnia, mert annak, hogy mi élünk, az az alapja, hogy mások elpusztuljanak. Mindegy, hogy ő milyen módon pusztul, és mindegy, hogy mi milyen módon élünk – aki elpusztult, annak nem volt igaza; aki él, annak igaza van pusztán azáltal, hogy él. Mindaz, amit a társadalmunk alapjának szoktunk nevezni, és mindaz, amit kötelességről, erkölcsről és hitről fecsegünk, nem való másra, csak arra, hogy másokat küldjünk a halálba magunk helyett, háborúban is, békében is. És minden cselekedetünk csak az életért való küzdelem, akármilyen gyönyörű nevet adunk neki, vagy akármilyen másnak érezzük is. Azt a cselekedetünket, hogy egy nyulat elfogyasztunk, tökéletesen mindegy, hogy mivel okoljuk meg: mi ettük meg a nyulat, tehát nekünk van igazunk. Ha mi tovább élünk, Kovács Jani pedig meghalt, akkor akármilyennek látjuk is mi a folyamatot – az történt, hogy mi elfogyasztjuk Kovács Janit.

Hirtelen fölkiáltott. Rappaport meglepetve fordult feléje.

– Tudod, mi a borzasztó? – mondta Géza. – Az, hogy alapjában véve a legtöbb ember így gondolkozik, vagy legalábbis így érez. Csak ez magyarázza meg, hogy a háború előtt nyugodtan tudták nézni azt, min segíteni lehetett volna: a szívszaggató nyomorúságot, amellyel a világ tele volt, és hogy a háború alatt nyugodtan tudtak itt járni, kelni, nevetni, falni, párzani, ami alatt a többiek odakint tízezer számra döglenek meg. Mi, akik itthon vagyunk, elfogyasztjuk azokat, akik odakint vannak. Annak, amit Zoltán mond, annak irgalmatlan a logikája. Néha az az érzésem, hogy megszédülök és belezuhanok az ő erős és hideg kegyetlenségébe. Ismered Zoltánt? Tudod, milyen szép? Az arca emberarc, de már nem is emberi. Ez talán azért van, mert a csontjai olyan vékonyak, mint a papiros. Törékenyek. Gyógyíthatatlanok, ha eltörtek. Ennek van valami orvosi neve, bizonyosan ismered.

Rappaport igent intett.

– Ez talán súlyos degenerációs tünet. A vérünk elfáradt. Vagy nem az? Véletlen? De ez érthetővé teszi, hogy Zoltán ilyenné lett. Az ember vagy alázatos és mámoros szeretettel áll a világgal szemben, vagy hideg és gonosz gőggel. Vagy Assisi Szent Ferenc, vagy Torquemada. Vagy buddhista az ember, vagy emberevő. A Zoltán útja vihetett volna fölfelé is. Ő a lefelé vivő utat választotta. Ámbár: mit tudom én, ez-e a fölfelé vivő út. Hátha ez az emberiség jövője: világosan tudni, hogy el kell pusztítanunk és fel kell falnunk egymást. Egy van, ami bizonyos: ha Zoltánnal beszélgetek, és időről időre fájdalmas tehetetlenséget érzek a gonosz okosságával szemben, és azt a lelki szédülést: hogy belehanyatlom abba, hogy igazat adok neki, akkor tudod, milyen érzés jön utána? Az, hogy aki velem szemben van, aki itt ül egy angol karosszékben és megdermeszt a szépségével és az emberfeletti eleganciájával, az maga a sátán. A gonosszal harcolok… Oh!

Keservesen nevetett, azután elhallgatott, lehajtotta a fejét, és sokáig mentek hallgatva egymás mellett. Végre kiértek a Városliget tájékára, és megálltak a Molitor-palota előtt.

– Holnap majd megtelefonozom neked az új lakásom címét – mondta Géza. – Nehéz lesz lakást kapnom ebben a túlzsúfolt, piszkos városban. Ha tudsz valamit…

– Igen.

A kiskapun belül kopogó lépések hallatszottak.

– Igaz, Rappkóm – mondta ekkor Géza. – Hát nálad mi újság? Hogy vagy az idegfájdalmaiddal?

A Rappaport nyugodt arca elsötétedett.

– Jól, jól – mondta gyorsan. – Teljesen rendben vagyok. Semmi fájdalmam.

– Szervusz, öregem. Viszontlátásra, holnap.

– Viszontlátásra.

A kapu kinyílt, és Géza bement. A kaput egy rendőr nyitotta ki. Ez volt a Molitor-ház házmestere.

– Mi újság, Berecz? – kérdezte tőle Géza.

– Semmi különös, százados úr. Igaz, hogy eltetszik tőlünk költözni?

– Igaz, Berecz.

– Hm, hm. Tetszik tudni, ki járt itt? Ez az egyetlen újság. Baranyay úr. A méltóságos úr sürgősen hívatta, és sokáig tanácskozott vele.

Baranyay az öreg Molitor Árpád ügyvédje volt.

– Kitagadás – gondolta felsőbbséges derűvel Géza.

A rendőr Gézára nézett, miközben mentek befelé. Becsületes barna arca felindultan vonaglott. Látszott rajta, hogy mondani szeretne valamit. Nyilván ő is tudja, miért járt itt Baranyay, és fel van háborodva azon, hogy éppen azt az embert éri a kitagadás, akit a ház lakói közül különösen a szívébe fogadott. Géza azonban nem akart vele erről a dologról beszélgetni, és ezért, mielőtt szólhatott volna, elébe vágott. A vállára tette a kezét.

– Mondja csak, Berecz – mondta neki –, hát magánál mi az újság?

A rendőr felindult arca elsötétedett.

– Mi volna! – mondta búsan. – Eszünk, ha van mit.

– Hát még mindig? A szakács még mindig?…

– Igen, sőt most csak igazán. A méltóságos úr igazat adott neki. A méltóságos úr azt mondja, szegény ember ne szokjon rá a finom ételre. Ha marad valami a konyhán, azt el kell adni. Persze hogy nem adják el. A szakács ellopja. De az én öt gyermekem úgy éhezik, mintha pontosan eladná.

Géza szótlanul intett búcsút Berecznek, és dobogó szívvel indult felfelé a lépcsőn. Az az érzése volt, hogy be kell mennie Molitor Árpádhoz, és még egyszer az arcába kell kiáltania a dühét és a megvetését, de sokkal felbőszültebben és sokkal irgalmatlanabbul, mint pár órával ezelőtt – többet kell tennie, torkon kell ragadnia ezt a gonosz együgyűségű öregembert, hogy egy dühödt ökölnek a szorítása értesse meg vele végre mindazt, amit a körülötte sóhajtozó kín és az egész világban jajgató nyomorúság nem tudott vele megértetni. Dobogó szívvel sietett fel a lépcsőn. Most rohamra megy. Rohamra megy a gonosz együgyűség és a konok vakság ellen. Vagy ők, vagy én!

Az első emeleten lihegve megállott. Körülötte mély csendben pihent a Molitor-palota. A boltozatos első emeleti folyosó sötéten húzódott el tőle jobbra és balra. Miért van itt sötétség? Miért nem égnek a folyosó villamos lámpái? Géza dobogó szívvel állott a folyosó puha szőnyegén, és egyszerre nyomni kezdte a folyosó fülledt melege, a sötétségben láthatatlan boltozat a feje felett, mindaz, ami ebben a palotában élet, akarat, szándék és sors. Belemeresztette a szemét a folyosó sötétségébe. Mitől fél? Miért fél? Honnan rohant rá egyszerre ez a rémület? Van itt valaki ebben a sötét folyosóban, aki őt a lépcsőház lámpásának gyenge fényében látja, de akit ő nem lát? Hol van? Eltikkadva fordult jobbra, azután balra, de a sötétségben nem látott semmit.

Ki lehet itt? A középen, vele szemben van az ebédlő. A nagyajtó be van zárva; bent régen csend van és nyugalom. Az ebédlőtől jobbra a nagyszalon, a zeneszóba, a könyvtár, azután a Zoltán szobája. Balra a kisszalon, a Molitor Árpád két szobája, azután a Noszlopy kapitány szobája. Ki jött ki közülük, sötétben lappangani, a folyosóra? Eh, ostobaság. Mindnyájan alszanak már. Csak az ő felizgatott fantáziája nyugtalankodik. Jó lesz elköltözni ebből a házból, ahol minden idegesíti és ingerli.

Újra a lépcső felé fordult, és a lépcső puha szőnyegén lassan és fáradtan ment fel a második emeletre.

Amikor a lépcső fordulójához ért, a fáradtsága egyszerre eltűnt. Megint mintha váratlan ijedelem rázkódtatta volna meg. Maga se tudta, miért: hirtelen visszafordult. A lépcsőházi lámpa gyenge fényében ekkor látta, amint valaki, aki fél testtel a folyosó fala mögül kihajolt, hirtelen visszapattan a fal mögé. Még egy másodpercnyi ijedelmet érzett, azután elmosolyodott.

Noszlopy kapitány.

Csakugyan ott lappangott a sötétségben. Nevetséges éjszakai toalettjében, nesztelen, papucsos lábbal utána lopódzott, és… és? Mit akar? Öreg paprikajancsi.

Most már jókedvűen felballagott a második emeletre.

Itt a folyosón égtek a villamos lámpák.

Bement a szobájába, szivarra gyújtott, és derült bágyadtsággal vetkőzni kezdett. Lassan lefeküdt, elgondolkozva a levegőbe szivarozott, azután könyv után nyúlt, és szórakozottan olvasni kezdett. A betűket látta, de a szavakat nem értette. A könyvet le is tette, maga elé nézett egy ideig, a villamos lámpát lecsavarta, és aludni próbált.

Az álom lassan szállt le a szemére. Boldogan akarta átadni magát az elalvásnak. Milyen jó, ha az álom ilyen bágyasztó édességgel jön, ilyen szerelmes, szelíd engedelmességgel, nem úgy, mint az elmúlt napokban, rosszindulatú ellenségként, amelyet le kellett tiporni, de amely még az utolsó másodpercben is védekezik – kínos görcsként, amely megrohanja az embert, amely ellen megint a lélek védekezik rémülten. „Ma szelíden átbágyadok az alvásba. Ez azért van, mert ma a lelkemet megszabadítottam végre egy gyötrő tehertől. Jó cselekedetet végeztem. Meg vagyok magammal – végre egyszer – elégedve.”

Az álom már itt volt. Az alvás ráterítette már puha szürke fátylát az engedelmes agyvelőre. Kívülről azonban ekkor egy halk nesz hallatszott, egy alig hallható hang, olyan csendes és olyan finom, mint egy alvó leány halk sóhajtása, vagy egy meztelen gyermekláb lépése a homokban.

Ez a kis zaj azonban eljutott a Géza füléig, az alvás szürke selyemfátylát rongyokká tépte, és Gézát úgy felriasztotta, mintha trombitaszó lett volna.

– Mi az?

Felült az ágyán, és a sötétségben az ajtó felé bámult. Ki jár az ajtaja előtt? Kint, a puha szőnyegen óvatos lépések rakódnak le egymás mellé. És aki az ajtaja elől óvatos lépésekkel most tovább halad, az az előbb néhány másodpercre megállott itt az ajtaja előtt, és hallgatózott.

Géza egyetlen szökkenéssel az ajtónál termett. Halkan kinyitotta az ajtaját, és kinézett a folyosóra.

A folyosón valaki eloltotta volt a villamos lámpákat.

Ez volt talán az a zaj, amely őt felriasztotta. Belehajolt a folyosó sötétségébe, és ekkor látta, hogy a folyosó túlsó végén kinyílik egy ajtó. Maga a szoba azonban még világos. A fénynyaláb kivetődik belőle a folyosóra. És bár az ajtót gyors mozdulattal nyitja ki és húzza újra be, két másodperc elég volt arra, hogy világosan fel lehessen ismerni Molitor Zoltánt, amint a sötétségből kilép a fénynyalábba, és azután újra sötétség lesz és csend.

Géza megdermedve bámult bele a csendbe és a sötétségbe.

Ez a tikkasztó sötétség! Ez a fullasztó csend! Ez az átkozott ház!

A szoba, amelynek az ajtaja a folyosó túlsó végén kinyílt, az Ágnes szobája.

Géza kezében tartotta a maga ajtajának kilincsét, és a keze fájni kezdett a dermedt szorítástól. Fuldokolva hajolt előre. Mit lehet tenni most? Beleordítani a csendbe és a sötétségbe? A kezébe markolni valamit, kézigránátokat csapkodni a földhöz, ráomlasztani a tetőt erre a házra!

Fuldokolva erőt vett magán. Visszahúzódott az ajtóból, és beletántorgott az ágyába.

– Mi közöm hozzá – mondta hörögve –, mi közöm hozzá. Ki ez a lány nekem? Ellenségem. Ki ez a férfi nekem? Gonosz ellenségem. Mi közöm hozzájuk. Mindig idegenek voltak nekem, és én azt akartam, hogy örökre és visszavonhatatlanul idegenekké váljunk egymáshoz. Mit bánom én, ha most örömükben összebújnak végre, és ha az gyullasztotta fel a szerelmes kedvüket, hogy én végre elmegyek innen. Mit tudom én, ma bújnak-e össze először? Ki tudja, mióta henteregnek együtt, titokban, ebben az átkozott házban? De ha ma találtak egymásra először, azt megünnepelni, hogy engem innen kihajtottak, oda kellene mennem az ajtajuk elé… be kellene törnöm az ajtót… a nyakánál fogva kellene kihurcolnom a férfit… Ostobaság. Ez is csak a sértett hím megvadult fantáziája. Mi közöm az egészhez? Falják szerelemben egymást, ahogy akarják. Miért szakítanám én szét őket? Mulassanak. Jó mulatást.

Géza aludni próbált. Most azonban az álom nem jött többé. Órák hosszat hánykolódott forró párnáin, kínlódó agya gyötrő képeket rajzolt elébe. Nő és férfi. Azután magát látta, amint óriási lángú kézigránátokat vagdos feléjük. Felgyújtja a házat, és a ház vörös, nagy lobogással ég. Néha megdermedve hallgatózott bele az ellenséges csendbe, azután kínlódva rágta a párnáit.

Hosszú órák teltek el így.

Hajnaltájban végre neszt hallott a folyosóról. Halk csettenést. Most csavarják fel ismét a villamos lámpa csavarját. Ki se kell mennie. Innen is lát mindent. A nyitva felejtett ajtó szűk nyílásán már be is szűrődik a bágyadt fény. Halk lépések a folyosón. Azután a lépcsőn Zoltán megy vissza az első emeletre, a szobájába.

Géza feszült figyelemmel hallgatódzott. Hosszú, nagy csend volt. Dermedt mozdulatlanságát ekkor hirtelen egy sírógörcs rázta meg. Reszkető testtel, hangosan zokogott. A könnyeitől egyik párnája a másik után nedvesedett át. Kikeresett egy sarkot, behúzódott egy szögletbe, és összetörten, megverten, megsemmisülten végre elaludt.

Ágya szögletében összekuporodva, halálos, mély álomban hosszú órákig aludt. Péter költötte fel, a legénye.

Kinyitotta az ablaktáblákat. A déli nap beömlött a szobába.

Péter széles, vörös arcát odafordította feléje, és katonásan jelentette:

– Százados úr, jelentem alássan, tessék felkelni. Dél van. És a méltóságos úr meghalt.