A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Douglas – Mark Olshaker: Journey into Darkness

Scribner, a Division of Simon and Schuster, Inc., New York, 1997

Fordította: Béresi Csilla

Szerkesztette: Simonits Mária

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelte: Kühne Andrea

Második, változatlan kiadás

Copyright © 1997 by Mindhunters, Inc.

Hungarian translation © Béresi Csilla, 1999

Hungarian edition © GABO Kiadó, 1999, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-705-4

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Tisztelettel, szeretettel és alázattal ajánlom ezt a könyvet Karla Brownnak, Suzanne Collinsnak, Kristen Frenchnek, Ron Goldmannek, Amber Hagermannak, Cassandra Hansennek, Tammy Homolkának, Christine Jessopnak, Megan Kankának, Polly Klaasnak, Leslie Mahaffynek, Shawn Moore-nak, Angie, Melissa és Nancy Newmannek, Alison Parrottnak, Nicole Brown Simpsonnak, Shari Faye Smithnek és az összes többi ártatlan áldozatnak, szeretteiknek és barátaiknak, továbbá a jogalkalmazás elkötelezett szakembereinek, akik azon fáradoztak, hogy igazságot szolgáltassanak nekik.

A SZERZŐK MEGJEGYZÉSE

Külön köszönet illeti meg azokat, akik e könyv megszületése fölött bábáskodtak. Csapatunk első könyvünk megjelenése óta együtt van, és a következő érdemes emberekből áll: Lisa Drew a szerkesztőnk, Jay Acton az irodalmi ügynökünk. Ők ketten osztoztak lelkesedésünkben, segítettek valóra váltani elgondolásainkat, és művünk megjelentetésének minden egyes lépcsőfokán mellettünk álltak. Ugyanezt mondhatom el Carolyn Olshakerről, projektkoordinátorunkról, menedzserünkről, aki általános és szerkesztői kérdésekben sietett segítségünkre, és mindvégig tartotta a lelket kis csapatunkban. Marknak elmondhatatlanul sokat köszönhetek. Ann Hennigannek, kutatási igazgatónknak ugyancsak kulcsszerepe volt munkánkban, és szintén rengeteget segített. Azt is tudtuk, hogy a Scribner munkatársa, Marysue Rucci a katonás hatékonyság és a napfényes derű bámulatra méltó keverékével mindent eligazít számunkra. E nélkül az öt csodálatos ember nélkül…

Itt fejezem ki mélységes hálámat Trudy, Jack és Stephen Collinsnak, Susan Hand Martinnak és Jeff Freemannek, amiért megosztották velünk Suzanne emlékét. Reméljük, hogy szomorú történetének közreadásával rászolgáltunk a bizalmukra. Köszönettel tartozunk még a michigani Jim Harringtonnek és Tennessee állam kerületi ügyészének, Henry „Hank” Williamsnek, akik megosztották velünk tapasztalataikat és felismeréseiket, valamint cégünk orvosának, David Altschulernek; Peter Banksnek, továbbá az Elveszett és Bántalmazott Gyermekek Nemzeti Központja valamennyi alkalmazottjának kedvességükért, és hogy megismertették velünk vizsgálódásaik eredményét és munkatapasztalataikat. Valamennyiünket jobbá tett az ő emberségük.

Végül, mint máskor, most is köszönetet mondok John valamennyi quanticói munkatársának, közülük is elsősorban Roy Hazelwoodnak, Steve Mardigiannak, Gregg McCrarynek, Jud Raynek és Jim Wrightnak. Ők azok az örök emlékű úttörő felfedezők, akik mindvégig velünk tartottak sötét utazásunkon.

John Douglas és Mark Olshaker

1996 októbere

TARTALOM

A SZERZŐK MEGJEGYZÉSE

PROLÓGUS

MI JÁTSZÓDIK LE A GYILKOS TUDATÁBAN?

1. FEJEZET

UTAZÁS A SÖTÉTSÉG MÉLYÉRE

2. FEJEZET

A GYILKOSSÁGOK INDÍTÉKAI

3. FEJEZET

A CUKROSBÁCSI

4. FEJEZET

HÁT SEMMI SEM SZENT?

5. FEJEZET

TANÁCSOK GYERMEKEINK SZÁMÁRA

6. FEJEZET

A VÉDEKEZÉS MÓDSZEREI

7. FEJEZET

KÉK SUE

8. FEJEZET

EGY TENGERÉSZGYALOGOS HALÁLA

9. FEJEZET

JACK ÉS TRUDY COLLINS KÁLVÁRIÁJA

10. FEJEZET

A BÁRÁNYOK VÉRE

11. FEJEZET

A BŰNÖS KERÜLT LAKAT ALÁ?

12. FEJEZET

GYILKOSSÁG A DÉL-BUNDYI ORSZÁGÚTON

13. FEJEZET

BŰN ÉS BŰNHŐDÉS

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

EZ MÁR A POKOL

PROLÓGUS

MI JÁTSZÓDIK LE A GYILKOS TUDATÁBAN?

Ez nem a téma hollywoodi – felhígított, cukrozott – változata, hanem a kegyetlen valóság. Ha lehet, még annál is kegyetlenebb, mint ahogyan én számot adok róla.

Mint oly sokszor máskor, most is belehelyezkedem a gyilkos tudatába.

Nem tudom, ki lesz az, de meg fogok ölni valakit. Most azonnal.

A nejem egész estére magamra hagyott, volt pofája elmenni egy kótyavetye-partira a barátnőivel, ahelyett hogy megült volna a seggén. Nem mintha sokat számítana, úgyis folyton veszekedtünk, egész álló nap ment a hepaj. Ez a bánásmód akkor is hervasztó, belefáradtam, hogy úgy bánik velem, mint a kutyájával. Talán éppen más férfiakkal hetyeg, ahogyan az első nejem tette. Ő legalább megkapta a magáét – a fürdőkádban végezte, saját hányadékában. Úgy kellett neki, miért csalt meg a ribanc. A két gyerekünk a rokonokhoz került; ez is alaposan kikészített – mintha én nem lettem volna elég jó apjuk, hogy gondjukat viseljem.

Egy ideig a tévét nézem egymagamban, bedobok néhány üveg sört, majd egy üveg bort. De így is pocsékul érzem magam, egyre pocsékabbul. Elfogyott a sör, ital után kell néznem. Hány óra is van – este kilenc, legfeljebb fél tíz –, felkelek hát, és a vételezőraktár szomszédságában lévő miniábécébe hajtok, ahol veszek egy újabb rekesz Moose Headet. Aztán végighajtok az Armour Roadon; csak ülök a volánnál, nyakalom a sört, és megpróbálok rendet tenni a fejemben.

Minél tovább ülök így, annál jobban magam alá kerülök. Egyedül vagyok, mint az ujjam, itt a támaszponton: a feleségemtől függök, csak neki vannak barátai, nekem nincsenek, még a kölykeim is távol élnek tőlem. Magam is szolgáltam a haditengerészetnél, gondoltam, hátha megtalálom a számításomat, de nem jött be. Most meg az egyik kilátástalan meló a másikat követi. Nem is tudom, mihez kezdjek. Talán haza kéne mennem és megvárnom az asszonyt, hogy kibeszéljük magunkat, és kibéküljünk. Mindez egyszerre jut az eszembe. Tényleg jó volna szólni most valakihez, de közel és távol sehol egy lélek. A pokolba is, amúgy sem ismerek itt senkit, akivel megoszthatnám a gondjaimat.

Szuroksötét az éjszaka; valahogy… hívogató. Úgy érzem, egybeolvadok a sötétséggel, amely elrejt, névtelenné és mindenhatóvá tesz.

Már túljutottam a támaszpont északi oldalán, és az út mentén, közvetlenül a bölénykarámok szomszédságában leparkolva sörözgetek, amikor meglátom a csajt. A francba is, a bölényeknek jobb soruk van, mint nekem.

Épp most ment át az úttest egyik oldaláról a másikra. Egy szál magában kocog az út mentén, pedig már besötétedett. Magas, és igazán jól néz ki, kábé húszévesnek nézem, hosszú, sötétszőke haját copfba fonta. Homlokán gyöngyözik a verejték a holdfényben. Uff, micsoda dögös kis szuka! Piros trikót visel a tengerészgyalogság arany emblémájával, a szűk piros sortban kívánatosan gömbölyödik a hátsója, és a lába fáradhatatlannak tetszik. Egy deka fölös háj nincs rajta! Ezek a tengerészgyalogos nőcik mind fantasztikus formában vannak. Na persze, az a sok ugrabugra meg kiképzés megteszi a magáét. Nem úgy, mint a haditengerészetnél. Ezek a némberek el tudnának fenekelni egy átlagos erejű férfit, ha tehetnék.

Néhány pillanatig figyelem a csajt: a cicije ring a futás ritmusára. Arra gondolok, mi volna, ha kiszállnék a kocsiból, és futnék vele egyet, talán beszédbe is elegyedhetnénk. Tudom azonban, korántsem vagyok olyan jó kondiban, mint ő. Különben is hullarészegre ittam magam. Inkább talán kihúzódom az úttestre a kocsival, és felajánlom a csajnak, hogy visszaviszem a barakkjába vagy valami hasonlót, csak hogy szóra bírjam.

Ekkor eszembe jut, ugyan miért kezdene velem egy ilyen bomba jó csaj, aki valószínűleg a nyalka tengerészgyalogosokkal hetyeg. Az ilyen beképzelt kisasszonykák nem állnak szóba a magamfajtával. Mondhatok neki bármit, biztosan elküld az anyámba. Ebből pedig mára elegem van. Egy életre elegem van abból, hogy mindenki engem piszkáljon.

Többé nem kérek ebből a disznóságból – ma este főleg nem. Ma este, amit akarok, egyszerűen csak elveszem magamnak; ez az egyetlen módja, hogy egyszer valami az enyém is legyen ezen a világon. A szuka pedig szóba fog velem állni, ha tetszik neki, ha nem.

Beindítom a kocsit, és melléje húzok. Áthajolok az utasülés ablakán, és kiszólok:

– Elnézést! Nem tudja, milyen messze van a támaszpont túlsó vége?

Láthatóan nem ijed meg – talán mert a támaszpont matricája van a kocsimon, aztán meg nyilván úgy véli, tud ő vigyázni magára, a tengerészgyalogos kisasszony.

Megáll hát, odajön a kocsihoz. Megbízik bennem, kissé kapkodva lélegzik. Behajol az utasülés oldalán, hátrafelé mutogat, és azt mondja, körülbelül három mérföld. Aztán igazán gyönyörű mosolyt küld felém, és továbbkocog.

Tudom, ez az egyetlen esélyem nála – még egy perc, és elvesztem szem elől. Kinyitom hát az ajtót, kiugrom, és a háta mögé futok. Keményen leütöm hátulról, mire összecsuklik. Ekkor megragadom. Zihálva eszmél rá, mi történik vele, és megpróbál elmenekülni. De bármilyen magas, erős csaj is, majdnem harminc centivel magasabb vagyok nála, és több mint ötven kilóval súlyosabb. Keményen megmarkolom, és teljes erővel fejbe kólintom; biztosan csillagokat lát a drága. Még így is rúgkapál, és megpróbál elszabadulni. Ezért még megfizet a kis szuka; egyetlen ribanc sem bánhat így velem.

– Ne érjen hozzám! Tűnjön el innen! – sikoltja.

Csaknem megfojtom, mire az autóhoz vonszolom. Megint leütöm, ettől megtántorodik. Megragadom, és az utasülésre tuszkolom.

Ekkor két kocogó pasast pillantok meg, a kocsi felé közelednek és kiáltoznak. Begyújtom a motort, és elsüvítek a Dodge-zsal.

Tudom, hogy le kell lépnem a támaszpontról, ez most a legfontosabb. A támaszpont színháza felé veszem hát az irányt; egyedül itt van nyitva a kapu ilyen késő éjszaka. Ezt azért tudom, mert erre jöttem be. Felültetem a csajt az ülésen, így úgy fest, mintha randink volna. Feje a vállamon nyugszik, igazán marha romantikus. A sötétben meg is van a hatása, mert az őr fel sem pillant, csak átenged minket.

A Navy Roadon hajtunk tovább, amikor a csaj lassan magához tér, és megint sikoltozni kezd; azzal fenyegetőzik, hogy rendőrt hív, ha nem engedem el.

Senki sem beszélhet így velem. Különben is, itt most én parancsolok! Minden úgy lesz, ahogyan én akarom. Leveszem hát a kezem a volánról, és jó alaposan képen törlöm. Ettől majd elhallgat.

Tudom, hogy haza nem vihetem. Az asszony mostanra hazaérhetett. Most mihez kezdjek – magyarázzam el neki, mi a szándékom vele? El kell mennem valahová ezzel a kis szukával, ahol nem zavarnak meg bennünket, ahol otthonosan érzem magam. Ahol ismerős vagyok. Ahol megtehetem, amit muszáj megtennem, ahol senki sem kap rajta bennünket. Támadt is egy ötletem.

Végighajtok az úton, majd lefordulok jobbra az Edmund Orgill Parkba; így hívják. Félek, hogy újra magához tér, ezért megint a fejére sózok. Elhajtok a kosárlabdapálya, a vécék és más épületek mellett a park másik végébe, a tópartra. Itt leállítom a kocsit, és kikapcsolom a motort. Végre egyedül vagyunk.

Megragadom a csajt a trikójánál fogva, és kihajítom az autóból. Félig van csak eszméleténél, és nyöszörög. A szeme körül vágás, orrából-szájából vér csordogál. Elhurcolom a kocsitól, és a földre lököm, de megkísérel feltápászkodni. Ez a ribanc még mindig megpróbál ellenállni nekem. Rávetem hát magam – mintha csak meglovagolnám –, és megint felpofozom.

A közelben egy magas fa a szétterülő lombkoronájával valamiként barátságos, romantikus benyomást kelt. A csaj most egészen az enyém. Én parancsolok. Mindent megtehetek vele, amit csak akarok. Letépem róla a ruháját, a Nike futócipőt, aztán azt a csicsás tengerészgyalogos-trikót, a szűk kis sortját meg a kék övet a derekáról, amely az izzadság felfogására szolgál. Mostanra egészen elernyedt, többé nem védekezik olyan keményen. Mindent leszaggatok róla – még a zokniját is. Megpróbál ugyan kiszabadulni a markomból, de nem sok sikerrel. Most én parancsolok; én döntök ennek a szukának az életéről és haláláról, és ha meghal, a halála körülményeiről. Az élete az én kezemben van. Ma este először érzem azt, hogy én is vagyok valaki.

Miközben alkarommal a nyakára nehezedem, hogy elhallgattassam, a mellének esem – a balnak. Ez azonban csak a kezdőknek való. Most olyat kap tőlem ez a ribanc, amilyet még soha senkitől.

Körülnézek. Egy pillanatra felállok, felnyúlok, és megragadok egy gallyat a fán, letöröm – majd egy méter hosszú. Nehéz meló, mivel az átokfajzat legalább öt centi vastag. A vége hegyes ott, ahol eltört, akár egy nyíl- vagy lándzsahegy.

A csaj az imént szemlátomást lenyugodott, most azonban újra sikoltozni kezd. A szemében vad rémület. Egek, mennyi vér, lefogadom, szűz volt. A szuka tovább üvölt fájdalmában.

Nesze neked, ezt minden nőért kapod, aki szart rám, mondom magamban. Mindenkiért kapod, aki kiszúrt velem. Ezt meg az élet kapja – a változatosság kedvéért egyszer nem én kerülök nyársra! A csaj lassan abbahagyja a kapálózást.

Hogy véget ért a vad, eszeveszett őrjöngés, lassan megnyugszom. Hátradőlök, és lenézek a nőre.

Teljesen néma és mozdulatlan. A teste halottian sápadt, vértelennek látszik. Tudom, elpatkolt végre, és időtlen idők óta először átkozottul jól érzem magam.

Ilyen hát a gyilkos tudata; ilyen, amikor az ember egyszerre képzeli magát az áldozat és a gyilkos helyzetébe, és megpróbálja kitalálni, mi játszódik le kettejük között. Így látja a világot az, aki hosszú órákat tölt különböző börtönökben és javítóintézetekben, és szemközt ülve a gonosztevővel, az épp soron lévő történetet hallgatja. És miután meghallgatta, a cserépdarabkákból megpróbálja összerakni magában az egészet. Maga a bűntény szól hozzá. Bármilyen vérfagyasztóan hangzik is, de ezt kell tennie, hogy dűlőre jusson.

Nem is olyan régen beszéltem a módszerünkről egy riporternek, aki azt felelte erre:

– Én még gondolni sem tudnék ilyen szörnyűségre.

– Pedig mindannyian jobban tennénk, ha elgondolkodnánk a hasonló eseteken, ha azt akarjuk, hogy egyszer kevesebb fejtörést okozzanak – válaszoltam.

Ha értik, mire gondolok – nem az eszükkel, hanem a zsigereikkel, az érzékeikkel –, akkor talán juthatunk valamire.

A fenti beszámoló 1985. július 11-e éjszakájának és július 12-e hajnalának eseményeit foglalja össze. Ekkor ölték meg Suzanne Marie Collinst, az Egyesült Államok tengerészgyalogságának őrvezetőjét – egy kitűnő, életvidám, gyönyörű, tizenkilenc esztendős lányt – egy közparkban, a tengerészgyalogság memphisi légi támaszpontja közelében, Millingtontól északkeletre, Tennessee államban. A 167,5 cm magas, nem egészen hatvankilós Collins őrvezető röviddel este tíz után hagyta el a barakkját, hogy fusson egyet, ám soha többé nem tért vissza. Mezítelen, ütésektől éktelenkedő testét a parkban fedezték fel, miután nem jelent meg a reggeli seregszemlén. A halál oka a halottkém jelentése szerint hosszan tartó kézi fojtogatás, tompa tárggyal a fejre mért ütés, valamint masszív belső vérzés volt. Az utóbbi előidézője az a hegyes ág, amelyet az elkövető olyan mélyen döfött a testébe, hogy szétszaggatta a hasűri szerveket, a májat, a rekeszt és a jobb oldali tüdőt. A sértett 12-én kapta volna meg a három hónapos repülőelektronikai tanfolyam bizonyítványát, mivel feltette magában, hogy ő lesz a tengerészgyalogság első női pilótáinak egyike.

Mindig iszonyú, gyomorszorító érzés lefolytatnom az előbbi lelkigyakorlatot, mégis meg kell tennem, hogy az elkövető szemével lássam a bűntényt. Az áldozat szemével már láttam, és mondhatom, elviselhetetlen érzés. Ám ez is a munkámhoz tartozik, ezt a munkát pedig én találtam ki magamnak mint a Virginia államban, Quanticóban székelő FBI Akadémia Viselkedéstudományi Részlegének első, teljes munkaidőben foglalkoztatott bűnügyi személyiségelemzője.

Rendes körülmények között amikor csoportomat, a Nyomozástámogató Részleget segítségül hívják, az a dolgunk, hogy olyan személyiségrajzzal és nyomozási stratégiával szolgáljunk, amelynek révén a rendőrség kézre kerítheti az ismeretlen tettest. Amióta Quanticóba jöttem, több mint ezerszáz esettel foglalkoztam. A jelen bűnténynél a hatóságok azonban már elfogtak egy gyanúsítottat, amikor felhívtak. Sedley Alleynek hívták – szakállas, huszonkilenc esztendős fehér férfi volt a Kentucky állambeli Ashlandből, 190 cm magas, 110 kilós. Egy légkondicionáló készülékeket gyártó vállalatnál dolgozott segédmunkásként, és függő helyzetben élt a feleségétől, aki a haditengerészetnél szolgált. Már vallomást is tett, azaz valójában másnap reggel. Az ő verziója azonban némiképpen különbözött az enyémtől.

A haditengerészet nyomozói a két kocogónak és a támaszpont kapusának autóleírása alapján fogták el. Alley elmondta nekik, hogy rosszkedve volt, mert felesége, Lynne elment egy kótyavetye-partira, majd miután megivott három üveg sört és egy palack bort, rozzant zöld Mercury kombiján a vételezőraktár melletti miniábécébe hajtott, hogy sört vegyen magának.

Azt mondta, egyre jobban lerészegedett, miközben céltalanul hajtott az országúton, mígnem észrevette, hogy egy vonzó fehér nő a tengerészgyalogság trikójában és sortban kocogás közben átmegy az úttest túloldalára. Elmondása szerint kiszállt a kocsijából, és futni kezdett a nő mellett. Eközben elbeszélgettek, néhány perc után azonban nem tudott lépést tartani a kocogóval, mivel az ital és a dohányzás legyengítette. El akarta mondani a nőnek, hogy rosszul érzi magát, de tudta, az úgysem figyelne rá, hiszen nem ismeri, ezért elbúcsúzott és elhajtott.

Mint mondotta, ittas állapotában nem volt ura a kormánynak. Tudta, hogy nem volna szabad vezetnie. Hirtelen tompa puffanást hallott, és érezte, hogy az autó megrázkódik. Rájött, hogy elütötte a nőt.

A kocsijába emelte, és azt mondta neki, beviszi a kórházba, a nő azonban, mint mondotta, folyvást kapálózott, és azzal fenyegette, hogy lecsukatja ittas vezetésért. Elhajtott a támaszpontról az Edmund Orgill Parkba, ahol leállította az autót. Azt remélte, hogy megnyugtathatja a nőt, és lebeszélheti arról, hogy feljelentést tegyen ellene.

A lány azonban tovább fenyegetőzött, állította a gyanúsított, és egyre azt hajtogatta, most aztán benne van a pácban. Rákiáltott, hogy hallgasson el végre, azután amikor a lány megpróbálta kinyitni az ajtót, megragadta a trikójánál fogva, kinyitotta az ajtót, kiszállt, és magával húzta kellemetlen útitársát. A nő tovább kiabált, hogy lecsukatja, majd menekülni próbált. Ekkor ő rávetette magát, a földre teperte, de csak azért, hogy ne futhasson el. Alley semmi mást nem akart, mint szót érteni vele.

A lány mindenáron szabadulni próbált, és a gyanúsított fogalmazása szerint erősen „rúgkapált”. Ekkor Alley „kiakadt egy pillanatra”, és arcul ütötte – előbb csak egyszer, azután többször is.

Megrémült attól, mi várhat rá, ha a nő valóban feladja. Azt mondta neki, elengedi, és megpróbálta kitalálni, hogyan is legyen ezek után. Közben visszament a Mercuryhoz egy sárga nyelű csavarhúzóért, amire az autó indításához volt szüksége, visszatérve azonban meghallotta, hogy valaki fut a parkban. Pánikba esve hátraperdült, és eközben a csavarhúzóval megsebezte a lányt. A szerszám oldalt behatolt a koponyáján, a lány pedig összecsuklott.

Alley teljesen elvesztette a fejét, nem tudta, egyszerűen kereket oldjon-e vagy visszatérjen Kentuckyba. Végül úgy döntött, hogy kéjgyilkosságnak tünteti fel a halálesetet. Természetesen nem közösült a lánnyal, most azonban törni kezdte a fejét, mit kell tennie, hogy nemi erőszaknak tüntesse fel a szerencsétlen balesetet.

Levette róla a ruháját – ez volt a kezdet –, majd bokájánál fogva elhúzta az autótól, végig a tóparton, és egy fa alá fektette. Kétségbeesetten kutatott valamiféle tárgy után, amellyel nemi erőszak látszatát kelthetné, és ekkor, ahogyan kinyújtózott, egy gally akadt a kezébe, amelyet félig öntudatlanul letört. Aztán a hasára fordította a holttestet, és beledöfte a botot. Mindössze egyszer és csupán annyira, hogy a zsaruk kéjgyilkos támadására gondoljanak. Ezt követően visszafutott a kocsijához, és sietve elhagyta a tetthelyet. Az ellenkező oldalon hajtott ki a parkból, mint ahol bejött.

Henry „Hank” Williams, a Tennessee állambeli Shelby megye helyettes államügyésze megpróbált végére járni a dolognak. Williams a legjobbak közé tartozik a szakmában – ez a tiszteletet parancsoló hajdani FBI-ügynök a negyvenes évei elején jár, arcvonásai finoman metszettek, a tekintete nyájas és emberséges, a haja időnek előtte megőszült. Soha nem látott még ilyen hátborzongató ügyet.

– Alig kukkantottam az anyagba, tudtam, az elkövető halálbüntetést érdemel – mondta Williams. – Egy ilyen bestiális gyilkossal nem voltam hajlandó vádalkut kötni.

Mindazonáltal félő volt, hogy az esküdtszék nem lesz képes megérteni a gyilkosság indítékát. Végül is normális ember nem követ el efféle szörnyűséget!

A védelem pontosan erre játszott rá. Ügyvédei, félresöpörve Alley vallomását a „véletlen balesetről”, megidézték az elmebaj fantomját. A védelem által kirendelt elmeszakértők multiplex személyiséget derítettek fel. Alley ugyan a maga részéről elfelejtette értesíteni a haditengerészet nyomozóit arról, hogy Suzanne Collins halála napján három személyiségre hasadt szét: önmagára, Billie-re, egy nőnemű lényre, legvégül pedig a Halálra, aki az autó mellett lovagolt.

Williams felvette a kapcsolatot Harold Hayes ügynökkel, az FBI memphisi irodájának személyiségelemző koordinátorával. Kifejtette neki, hogy a maga részéről kéjgyilkosságnak tartja az ügyet, és egy cikkre hivatkozott, amelyet öt éve írtam Roy Hazelwooddal az FBI Bűnüldözési Közlönyébe a kéjgyilkosokról. Ha „kéjről” a jelen esetben nem beszélhetünk is, a cikk összefoglalta, milyen eredményre vezettek a sorozatgyilkosok körében szerzett tapasztalatok a gyilkosságnak erről az undorító fajtájáról, amelyet az elkövető szexuális indíttatásból hajt végre, hogy manipulálhassa, uralhassa és kedve szerint irányíthassa áldozatát. Suzanne Collins meggyilkolása tipikus kéjgyilkosságnak látszott – olyan előre eltervelt tettnek, amelyet tiszta fejjel követett el egy egyébként normálisnak mondható egyén. Ez az ember ugyan személyiségzavarral küszködött, mégis pontosan meg tudta különböztetni a jót a rossztól. A morális különbségtétel ugyanakkor csöppet sem befolyásolta tettében.

Williams kikérte tanácsomat a vádemelési stratégia kérdésében. A gond az volt, hogyan győzzük meg a tizenkét jóhiszemű esküdtet, akik életük során valószínűleg most kerültek először szemtől szembe ilyen bestiális kegyetlenséggel, hogy az én verzióm pontosabban fedi a tényeket, mint a védelemé.

Legelőször is meg kellett értetnem a vádemelőkkel egy töredékét annak, amit embereimmel megtanultunk az évek során, miközben a viselkedéstudomány fegyvereivel szálltunk szembe a bűnnel – nem feledkezve meg arról, milyen keserves áron szereztük meg ezt a tudást.

Végig kellett vinnem őket a sötétség mélyére vezető félelmetes utamon.

1. FEJEZET

UTAZÁS A SÖTÉTSÉG MÉLYÉRE

1983. december elején, harmincnyolc éves koromban összeestem egy seattle-i hotelszobában, miközben a Green River-i gyilkosságokkal foglalkoztam. Két, Quanticóból velem jött munkatársamnak kellett feltörnie az ajtót, hogy kihívják a mentőket. Öt napig kómában voltam, élet és halál között lebegtem a Svéd Kórház intenzív osztályán; vírusos agyvelőgyulladásomat akut stressz váltotta ki, mivel egyszerre több mint százötven eset volt rám bízva, és jól tudtam, hogy mindnek a további sorsa az én válaszomtól függ.

Az orvosok már lemondtak rólam, én mégis csodával határos módon visszatértem az életbe, amit orvosaim hozzáértésének, családom szeretetének és kollégáim együttérzésének köszönhetek. Majd egy egész hónapig nyomtam az ágyat, tolószékben tértem haza, és egészen májusig nem voltam munkaképes. Mindeközben végig attól féltem, hogy a betegség okozta neurológiai ártalom miatt nem ütöm meg az FBI által felállított mércét, és így időnek előtte véget ér ügynöki pályafutásom. A bal oldalam azóta sem épült fel teljesen.

Sajnos nem vagyok ezzel egyedül a szakmában. A legtöbb ügynöktársam, aki személyiségelemzőként és bűnügyi nyomozati elemzőként dolgozik a Nyomozástámogató Részlegnél, szenved ilyen-olyan súlyosabb, a munkahelyi stressznek betudható nyavalyától, ami időnként távol tartja őket a munkától. Ezer bajuk van – az enyémhez hasonló neurológiai bántalmak, mellkasfájdalom és szívinfarktus, fekély és emésztési zavarok, szorongás és depresszió. Nincs mit tennünk, a bűnüldözés ilyen nagy stresszel járó munkaterület. Lábadozva sokat gondolkoztam azon, mi okozza munkaköröm sajátos, a többi FBI-ügynökétől, nyomozóétól és rendőrtisztétől különböző stresszhatásait – holott ezek az emberek nálunk sokkalta többször néznek szembe a közvetlen életveszéllyel.

A válasz részben feladatunk természetében keresendő. Az FBI régóta szigorú tárgyszerűségéről híres, mi vagyunk az egyetlen olyan csoportja, amelynek kíváncsiak a véleményére. Még így is meg kellett várnunk J. Edgar Hoover halálát, és csak ezután vált a személyiségrajz a bűnüldözés elismert fegyverévé. Évekkel azután is, hogy a „bűnügyi személyiségelemzési program” beindult Quanticóban, a Hivatal alkalmazottai és a kívülállók egyaránt boszorkányságnak vagy fekete mágiának tartották a munkánkat, melyet sámánok egy kis csoportja gyakorol két méterrel a föld alatt, olyan helyiségekben, ahova soha nem sütött be az isten napja.

Tény és való, hogy noha életbe vágó döntések múlnak tanácsainkon, mégsem vagyunk abban a kényelmes helyzetben, hogy tényekkel is megtámogathassuk ezeket; semmit sem fehéren-feketén látunk. Ha egy nyomozótiszt téved, ez mindössze annyit jelent, hogy az eset nincs lezárva, de semmit sem rontott el végleg. Minket legtöbbször akkor hívnak segítségül, ha minden más remény elveszett, és ha tévedünk, azzal teljesen félrevihetjük a nyomozást. Ezért megpróbálunk biztosra menni. Csakhogy az emberi viselkedés megítélése a szakmánk, ez pedig – miként azt az elmeorvosok is kedvtelve emlegetik – nem éppen egzakt tudomány.

A rendőrség és a különböző bűnüldöző szervek azért fordulnak hozzánk szerte az országban, sőt a világ számos pontján, mert olyan tapasztalattal rendelkezünk, amely nekik nincs birtokukban. A szakorvoshoz hasonlóan, aki az általános orvosnál jóval többször találkozott valamely ritka betegséggel, mi is abban az előnyös helyzetben vagyunk, hogy országos és nemzetközi rálátásunkkal egy-egy bűntípus olyan árnyalatnyi eltéréseit és változatait is észrevesszük, amelyek egyébként elkerülnék a helyi hatóságok figyelmét.

Az a munkahipotézisünk, hogy a viselkedés tükrözi a személyiséget, és rendszerint hét szakaszra osztjuk a személyiségelemzés folyamatát:

1. Magának a bűntettnek az értékelése.

2. A tetthely vagy tetthelyek sajátságainak átfogó értékelése.

3. Az előzetes nyomozati jelentések értékelése.

4. A sértett vagy sértettek átfogó értékelése.

5. A kórboncnoki jegyzőkönyv értékelése.

6. Személyiségelemzés az elkövető legfontosabb személyiségjegyei alapján.

7. Javaslatok a nyomozás számára az elkészült személyiségrajzra alapozva.

Amint azt az utolsó pont is mutatja, az elkövető személyiségrajza gyakran csupán kezdete az általunk nyújtott szolgáltatásoknak. A következő lépésben felvesszük a kapcsolatot a helyi nyomozó szervekkel, és kezdeményező stratégiákat javasolunk az ismeretlen tettes bekerítésére, melyekkel őt a megfelelő ellenlépésekre kényszerítjük. Ilyenkor megpróbálunk kívül maradni az ügyön, megesik azonban, hogy egyenesen belecsöppenünk a nyomozás kellős közepébe. Találkoznunk kell például a meggyilkolt gyermek családtagjaival, akiket felkészíthetünk arra, hogyan fogadják, ha a gyilkos kárörvendő telefonokban írja le tettét. Alkalmanként az egyik testvért csaléteknek használva meghatározott helyre csábíthatjuk a tettest.

Ezt javasoltam a tizenhét esztendős Shari Faye Smith meggyilkolása után is a Dél-Karolina állambeli Columbiában, mivel a gyilkos tanújelét adta annak, hogy betegesen kötődik Shari gyönyörű nővéréhez, Dawnhoz. Mindaddig, amíg kézre nem került, pillanatról pillanatra az én tanácsaimból élt a seriff és a család. Ez bizony keserves feladat volt, hiszen tudtam, ha hibázom, Smithék újabb elviselhetetlen tragédia elé néznek.

Alig hat héttel azután, hogy a gyilkos felhívta Dawnt, és részletesen leírta neki, hol találhatja meg Shari Faye Smith holttestét a Saluda megyével szomszédos mezőn, Suzanne Collins őrvezetőt is meggyilkolták Tennessee állam egyik közparkjában.

Tömérdek gyilkos futkos szabadlábon, akik mind ránk lesnek.

Mi mindebből a lehető legrosszabbat kapjuk – hogy egyik kollégám, Jim Wright szavait idézzem. Életünk minden pillanata abban a tudatban telik el, hogy az embertől minden gonoszság kitelik.

„Elmondhatatlan, milyen elvetemült tud lenni valaki egy másik emberrel – írja Jim. – Hogy mi mindent képes művelni egy kisgyermekkel, teszem azt, egy alig egyéves csecsemővel; vagy vegyük példának okáért azt, aki nőket zsigerel ki. Elképesztő, milyen embertelen, vadállatias mindez. Senki sem végezheti úgy a munkánkat, vagy nem vehet részt egy bestiális gyilkosság felderítésében, hogy meg ne rendítse, amit lát. Gyakorta kapunk telefonhívásokat a túlélő sértettektől vagy az áldozatok hozzátartozóitól. Néha maguk a sorozatgyilkosok vagy a sorozatos nemi erőszak elkövetői is felhívnak bennünket. Mivel pedig a bűntettek személyes oldalával foglalkozunk, személyesen is érintenek minket. Azt hiszem, részlegünknél mindenkinek van olyan esete, amely különösen fontossá vált számára, és amit a világ minden kincséért sem engedne át másnak.”

Tudom, melyek azok az esetek, amelyekről Jim semmi szín alatt nem volna hajlandó lemondani. Az enyéim közé tartozik a soha meg nem oldott Green River-i gyilkosság. A másik Suzanne Collins megölése, amely a mai napig nem szűnt meg kísérteni.

Miközben odahaza lábadoztam, ellátogattam a quanticói katonai temetőbe, és megnéztem leendő sírhelyemet. Ide temettek volna, ha mégis elpatkolok. Sokat gondolkoztam, hogyan kellene élnem, ha meg akarom érni nyugdíjas éveimet. Éppoly jónak tartottam magam a szakmában, mint bármely kollégámat, ráébredtem azonban, hogy az idők folyamán egydimenziós ember lett belőlem. Minden és mindenki – a feleségem, a gyerekeim, a szüleim, a barátaim, az otthonom és a szomszédaim – csak jóval a munkám után következett. Odáig jutottam, hogy valahányszor a feleségemnek vagy az egyik gyereknek baja esett, vagy valami gondja támadt, nyomban a rémtettek áldozataival hasonlítottam őket össze, és azt mondtam magamban, ennyit igazán kibírnak. Vagy éppenséggel az áldozatok sebeivel mértem össze karcolásaikat és vágásaikat. Ráadásul ivással és lázas testgyakorlással próbáltam úrrá lenni az életemet kísérő folyamatos feszültségen. Csakis akkor voltam hajlandó lazítani, ha teljesen kimerültem.

A katonai temetőben sétálgatva megfogadtam, hogy a korábbinál szilárdabb támaszokat keresek magamnak. Mostantól jobban építek Pam és a lányaim, Erika és Lauren, valamint néhány évvel fiatalabb fiam, Jed szeretetére és a hit vigaszára, és időt szakítok kissé az élet örömeire. Tudtam, hogy másképpen nem folytathatom. Amikor aztán 1990-ben a személyiségelemzési program irányítójából a részleg vezetője lettem, gondoskodtam arról, hogy minden beosztottam részesüljön a testi-lelki egészség áldásaiban. Tettem ezt azért, mert a magam kárán tanultam meg, mi történhet valakivel, aki a mi munkánkat végzi, és milyen rettenetesen megterhelő ez a feladatkör.

Munkánkhoz nemcsak a gyilkos vagy ismeretlen tettes tudatába muszáj belehelyezkednünk, hanem az áldozatéba is a tett elkövetésének pillanatában. Kizárólag így érthetjük meg a bűntett dinamikáját – azaz hogy mi játszódott le az elkövető és az áldozat között. Például megtudja az ember, hogy az áldozat rendkívül passzív személyiség volt. Ám akkor miért kapott oly sok ütést az arcára? Vagy miért kínozták meg olyan kegyetlenül, amikor személyisége elemzéséből arra következtetünk, hogy valószínűleg hamar beadta a derekát, és mindent megtett volna, amit támadója követel tőle? Ha tudjuk, hogyan viselkedhetett az áldozat, ezzel az elkövetőről is fontos ismeretek birtokába jutunk. Az utóbbi esetben arra gondolunk például, hogy az áldozat bántalmazása volt a célja. Az erőszak nem volt elég neki, ennél is fontosabb számára a büntetés ténye, ami akár az elkövető „kézjegye” is lehet. Ennek az egyetlen mozzanatnak az alapján is felépíthetjük azután az elkövető személyiségét, és megjósolhatjuk az elkövetés utáni viselkedést.

Bármilyen fontos is ezt végiggondolnunk minden egyes áldozat esetében, merem állítani, hogy borzalmas érzelmi élmény.

A rendőrtisztek és a nyomozók az erőszak következményeivel foglalkoznak, ami persze önmagában is elég zavaró, de ha elég rég van az ember ebben a szakmában, előbb-utóbb csak hozzáedződik. Valójában a bűnüldözés szakemberei közül sokan úgy véljük, hogy az erőszak annyira mindennapjaink részévé vált, hogy a nagyközönségnek is tudomásul kell vennie ezt a tényt.

Azok a bűnözők azonban, akikkel mi foglalkozunk, nem azért ölnek, mint mondjuk egy fegyveres betörő; ők azért gyilkolnak, erőszakolnak vagy kínoznak meg emberi lényeket, mert örömük telik ebben, mert a másokon való uralkodás jóleső érzésével jár, amely egyébként hiányzik nyomorúságos, gyenge és gyáva életükből. Ez az öröm akkora lehet, hogy másra sem vágynak, mint hogy ismét megtapasztalják vagy addig is újraéljék, amíg erre sor nem kerül. Kaliforniában Lawrence Bittaker és Roy Norris hangfelvételeket készített kamasz lányok kínzásáról és meggyilkolásáról, melyre speciálisan felszerelt, Gyilok Gyuszi névre hallgató furgonjukban kerítettek sort. Ugyancsak Kaliforniában Leonard Lake és cinkosa, Charles Ng videóra vette azokat a fiatal nőket, akiket elfogva meztelenre vetkőztettek és lelkileg brutálisan meggyötörtek, miközben kommentálták az eseményeket.

Szívesen mondanám, hogy az ilyesmi csak ritkán fordul elő, vagy Kalifornia egzotikus perverzióira jellemző. Sajnos azonban embereimmel túl sok hasonlót láttam ahhoz, hogy ezt mondhassam. Az erőszak „helyszíni” megtapasztalása ugyanolyan elviselhetetlen, mint munkánk bármely más mozzanata.

Mikor azután nekem kellett új munkatársak felvételéről döntenem a részlegnél, az évek során kialakítottam egy személyiségrajzot arról, mit várok el egy személyiségelemzőtől.

Eleinte a jó tanulmányi eredményt, a beható lélektani és kriminológiai ismereteket tartottam a legtöbbre. Idővel azonban rájöttem, hogy a kitűnő bizonyítvány és az iskolapadban szerzett tudás egyáltalán nem olyan fontos, mint a tapasztalat és bizonyos személyiségjegyek. Kiváló továbbképzési lehetőségek állnak rendelkezésünkre a Virginiai Egyetemen, valamint a Fegyveres Erők Kórbonctani Intézetében, amelyek pótolják az elméleti felkészülés esetleges hiányosságait.

Egy idő után „jobb agyféltekés”, kreatív gondolkodású munkatársakat kezdtem keresni. Sok olyan munkakör van az FBI és a bűnüldözés berkeiben, ahol a mérnök vagy könyvelő típusú személyiség a leginkább rátermett, a személyiségelemzésben és a bűnügyi nyomozati elemzésben azonban valószínűleg nem jeleskednének.

Thomas Harris A bárányok hallgatnak című művéből talán tévesen azt a következtetést szűrhette le az olvasó, hogy a Nyomozástámogató Részleg egyenesen az FBI Akadémiáról toborozza az embereit. Első könyvünk, a Sorozatgyilkosok megjelenését követően rengeteg levelet kaptam fiatal nőktől és férfiaktól, akik szívesen lettek volna viselkedéstudományi szakértők az FBI-nál és léptek volna be a quanticói személyiségelemző csapatba. A dolog azonban nem így működik. Mindehhez az szükséges, hogy az embert először elfogadja a Hivatal, aztán be kell bizonyítania a terepen, hogy elsőrangú, kreatív nyomozó, és csak ezután kerülhet Quanticóba. Az új munkatárs kétéves intenzív továbbképzés után lehet részlegünk teljes jogú tagja.

A jó személyiségelemző mindenekelőtt nagy képzelettel rendelkezik, és tele van ötletekkel. Nem szabad visszariadnia a kockázatoktól sem, ugyanakkor ügyelnie kell arra, hogy megőrizze munkatársai és a bűnüldözés más szakembereinek bizalmát és megbecsülését. Mi azokat látjuk szívesen, akik jó vezetők, kezdeményezők, meggyőzők a csapatmunkában, és ha kell, tapintatosan helyes irányba képesek terelni a vakvágányra futott nyomozást. Ezért egyedül és csapatban egyaránt meg kell hogy állják a helyüket.

A kiválasztott újonc együtt dolgozik a részleg valamelyik tapasztalt tagjával, nagyjából úgy, mint az ügyvédbojtár idősebb munkatársa mellett. Aki nem rendelkezik elég tereptapasztalattal, azt elküldjük a New York-i rendőrséghez, ahol a legjobb gyilkossági nyomozók keze alá kerül. Amennyiben több kórboncnoki ismeretre van szüksége, olyan országosan elismert tanácsadóink vannak, mint dr. James Luke, Washington D. C. korábbi kiváló halottkéme. És mielőtt embereink Quanticóba kerülnének, sokan közülük területi irodáinkban végeznek személyiségelemző munkát, ahol szoros kapcsolatokat alakíthatnak ki az állami és helyi hatóságokkal, valamint a seriffhivatallal.

A jó személyiségelemző mindenekelőtt jó ítélőképességgel rendelkezik – és ezt a képességét elsősorban nem a tények és számok elemzésének, hanem kifinomult ösztöneinek köszönheti. Ezt nehezebb pontosabban meghatározni, de ahogyan Potter Stewart bíró mondta volt a pornográfiáról: aki szembekerül vele, tudja, miről van szó.

1993-ban Larry Ankrommal tanúskodtunk San Diegóban Cleophus Prince tárgyalásán, akit azzal vádoltak, hogy kilenc hónap alatt hat fiatal nővel végzett. A következő fejezetben részletesebben is foglalkozom majd ezzel az esettel. Az előzetes meghallgatás során, amely arról volt hivatva dönteni, elfogadható-e az egyes bűnesetek „egyedi” sajátságaira alapozott szakvéleményünk, az egyik védőügyvéd megkérdezte, van-e valami objektív skála, amely mérhetővé tenné ezt az egyediséget. Más szóval, rendelhetek-e számértékeket a tevékenységünkhöz. Válaszom természetesen az, hogy nem. Értékeléseinkben sok, nagyon sok tényező együttesét vesszük számításba, és a végeredmény nem objektív skálákra vagy tesztekre épít, hanem az elemző egyéni ítéletére.

A Branch David-telepen bekövetkezett tragédia után, melyre Texas államban, Wacóban került sor, a szövetségi bűnüldöző szervek magukba szálltak, és mellüket verve sopánkodtak, mi mindent kellett volna másként csinálniuk. A washingtoni bíróság egyik ilyen ülését követően Janet Reno, a főügyész felkért, készítsem el részlegemmel a rázósabb ügyek lehetséges forgatókönyveinek listáját, és jelöljem meg mindegyik esetben a siker várható százalékát.

Miss Reno rendkívül okos és érzékeny ember, és megértettem, nem akarja, hogy a következő válság készületlenül érje. Mégis nemet mondtam, bármily rebellisnek tűnhet is ez a cselekedetem.

– Ha azt mondanám önnek, hogy bizonyos taktika nyolcvanöt százalékos sikerrel válik be a szóban forgó túszügyben, míg bármely más válasz mindössze huszonöt-harminc százalékos sikerre számíthat – magyaráztam –, akkor ön mindent elkövetne a nagyobb siker érdekében. Én vagy egy másik elemző azonban valamiért a kisebb sikerrel kecsegtető eljárás mellett döntünk az adott helyzetben. Statisztikailag nyilván nem tudjuk majd megindokolni döntésünket, az ösztönünk azonban mindenképpen ezt súgja. Aki számokra épít, akár egy gépre is bízhatná a döntést.

Ez a kérdés meglehetősen rendszeresen felmerül a munkánkban – jelesül: helyettesíthető-e ez a feladatkör gépekkel? Úgy tűnhet, hogy elegendő eset és tapasztalat birtokában egy hozzáértő programozó olyan programot készíthet, amely modellezni képes a személyiségelemzéshez szükséges gondolati folyamatokat. Nem mintha soha senki nem próbálkozott volna meg vele, eddig azonban körülbelül annyira jutottak, mintha azt vártuk volna, hogy a szótár valamennyi szavát, a nyelvtani és stilisztikai szabályokat no és persze a legizgalmasabb történeteket a komputerbe táplálva a gép megírja ezt a könyvet. A mi munkánk túl sok önálló ítéletet, túl sok tapasztalattal és gyakorlattal megtámogatott ösztönös megérzést követel, az emberi viselkedés megannyi rezdülésének ismeretét. Való igaz, alkalmazunk számítógépes adatbázisokat a rendelkezésünkre álló anyag mennyiségi feldolgozására és hatékony lehívására. Az objektív tesztek azonban csupán annyit jelentenek, mint egy orvosi diagnózis felállításakor. Mivel a gépek nem alkalmasak erre a feladatra, emberekkel kell elvégeztetnünk, akik megpróbálnak egyensúlyt teremteni a tárgyilagosság és a megérzések között.

Azonkívül módszereket tudunk tanítani, készségeket tudunk tökéletesíteni, de a tehetséget nem mi adjuk. Ez, akárcsak egy sportolónál, vagy megvan, vagy nincs. Meg lehet tanítani valakinek a színjátszás, az írás, a baseball, valamely hangszer használatának az alapjait, a legfőbb irányelveket, csiszolgathatjuk a meglévő képességeket. Ám tehetség híján nem önökből lesz a nagyágyú, és nem a vezető csapatokban baseballoznak majd.

Amennyiben azonban nagyágyúk akarnak lenni a mi szakmánkban – és ha rendes, normális emberek, miért is ne lennének azok –, nem foglalkozhatnak anélkül a családtagokkal és a bűntettek túlélőivel, nem nézhetik anélkül a többszörös nemi erőszak és gyilkosságok elkövetőit, akik kedvtelésből ölnek, hogy ne ébredne önökben valamiféle küldetéstudat, valamint mély és tartós közösségérzés az erőszakos bűncselekmények sértettjeivel és azok családtagjaival szemben. Így az érdeklődő is óhatatlanul bebújik a bőrünkbe, és magam is ebből a szemszögből írtam meg művemet. Szívesen hinnék abban, hogy az emberek megjavulhatnak, és remélem, hogy a rehabilitáció némelykor eredményre vezet. Huszonöt évig voltam az FBI különleges ügynöke, és csaknem ugyanannyi ideig személyiségrajzok készítője és bűnügyi nyomozati elemző; személyes tapasztalataim, de a statisztika ismerete is azt mondatják velem, nem bízhatom magam vágyálmokra. Azt értem ezen, jóval kevésbé érdekel, hogy újabb lehetőséget adjak egy ferde hajlamú gyilkosnak, mint hogy megadjam egy potenciális áldozatnak a menekülés esélyét.

Kérem, ne értsenek félre! Természetesen nincs szükségünk fasiszta, totalitárius rendőrállamra mindehhez, nem muszáj fenyegetnünk az alkotmányosságot vagy az állampolgári jogokat; honfitársaimhoz hasonlóan tapasztalatból tudom, milyen visszaélésekre képes a politikai hatalom. Hittel hiszem azonban, hogy szükségünk van a meglévő törvények alkalmazására, azaz az igazságszolgáltatásra, és hogy inkább a valóság törvényein, mint érzelmeinken alapuló józan szemlélettel kell közelítenünk a bíráskodás, ítélet-végrehajtás és szabadlábra helyezés kérdéseihez. Vallom, hogy a mai világban mindenekelőtt személyes felelősségvállalásra van szükségünk. Lépten-nyomon azzal találkozom, azt hallom és arról olvasok, hogy többé senki sem felelős semmiért; mindig akad valamilyen mentség bárki életében vagy származásában, amelyre átháríthatja a felelősséget. Aki végig akar haladni az élet útján, annak – múltjától függetlenül – vámot kell fizetnie, ennek a vámnak egy része pedig az, hogy felelősséggel tartozunk jelen cselekedeteinkért.

Miután dióhéjban vázoltam legfőbb életelveimet, hadd szögezzem le mindjárt az elején, amit a bűnüldözésben bárki készséggel megerősít: csalódást kell okoznunk azoknak, akik azt várják tőlünk, hogy mi oldjuk meg beilleszkedési zavaraikat. Mire a szóban forgó probléma elér íróasztalunkhoz, már késő; a baj megesett. Gyakran hangoztatom előadásaimban, hogy sok sorozatgyilkos inkább kinevelődik, mint annak születik. Ha figyelnénk erre, és a kellő időben beavatkoznánk, sokakon segíthetnénk, vagy legalábbis semlegesíthetnénk őket, mielőtt nem késő. Munkám zömét azok az esetek alkotják, ahol elkéstünk.

Honnan tudjuk mindezt? Honnan vesszük, hogy megértjük egy gyilkos észjárását, és ezért megjósolhatjuk várható viselkedését akkor is, ha nem tudjuk, ki a tettes?

Azért hisszük, hogy tudjuk, mi jár egy gyilkos, nemi erőszaktevő, gyújtogató vagy terrorista fejében, mert első kézből, maguktól az elkövetőktől értesültünk róla. Jelenlegi munkám és az a munka, ami majd utánam is zajlik Quanticóban, elsősorban azon a vizsgálatsorozaton alapul, amelyet Robert Ressler különleges ügynökkel folytattunk a 70-es évek végén. Ennek során ellátogattunk a börtönökbe, és alaposan kikérdeztük a sorozatgyilkosok, erőszaktevők, valamint erőszakos bűncselekmények elkövetőinek reprezentatív mintáját. Ez a vizsgálatsorozat évekig folyt, és bizonyos értelemben mindmáig folyik. (Ann Burgess professzor, a Pennsylvaniai Egyetem munkatársa összegyűjtötte és A szexuális gyilkosságok indítékai és módszerei című műben publikálta eredményeinket.)

Ezekkel az emberekkel akkor lehet érdemben szót érteni, ha először is alaposan végigtanulmányozzuk a dossziéjukat, és mindent megtudunk az esetről, amit csak tudni érdemes – majd amikor leülünk velük egy asztalhoz, és a saját szintjükön szólunk hozzájuk. Aki nem ismeri pontosan tettük körülményeit, nem tudja, hogyan csaptak le áldozataikra, hogyan kínozták, majd ölték meg őket, azt az orránál fogva vezetik. Ne feledjék, a legtöbb sorozatos bűnelkövető kiváló emberismerő. Különben is, ha nem hajlandók leszállni a színvonalukra, és az ő szemükkel látni a világot, nem fognak megnyílni önök előtt, nem számíthatnak a bizalmukra. Mindkét tényező tovább növeli szakmai terheinket.

Addig semmit sem húztam ki Richard Speckből, aki nyolc ápolónövendéket gyilkolt meg egy dél-chicagói bérházban, és akit az Illinois állambeli Joliet börtönben faggattam, amíg fel nem adtam hivatalos tartózkodásomat, és le nem szúrtam, amiért „megfosztott minket nyolc jó bőrtől”.

Szavaimat hallva megcsóválta a fejét, elmosolyodott, majd hozzánk fordulva így szólt:

– Maguknak elment az eszük, apuskáim. Ezek a nőcik igazán jó szolgálatot tesznek, elválasztanak a maguk világától.

Mivel mélyen együtt érzek az áldozatokkal és családjukkal, mindig megkeseredett, nehezen megközelíthető egyéniségnek képzelem el az elkövetőt. Bármilyen nehéz is azonban a lelkébe helyezkednem, nincs más választásom. Csak miután Speck esetében is megtettem, a macho-máz alá hatolva értettem meg, mi játszódhatott le a tudatában, és mi késztethette arra, hogy 1966 ama végzetes éjszakáján ennyire kivetkőzzön önmagából, és egyszerű betörési kísérlete nemi erőszakká, majd tömeggyilkossággá fajuljon.

Amikor Atticában David Berkowitzot faggattam, „Sam fiát”, aki hat fiatal fiút és lányt ölt meg különböző autókban, és 1976 júliusától tartotta rettegésben New York városát, azzal a sajtó által felkapott mesével állt elő, hogy szomszédja háromezer éves kutyája sarkallta a bűntettek elkövetésére. Eleget tudtam az esetről ahhoz, és épp eléggé ismertem a jópipa módszereit, hogy ne higgyek egy ilyen bonyolult téveszmerendszer létezésében. Nem légből kapott feltevés volt ez a részemről, hanem korábbi beszélgetéseink elemzése nyomán született.

Ezért amikor Berkowitz megint a kutyával jött, leállítottam.

– Hé, David – intettem le –, hagyja ezt a marhaságot! A kutyának semmi köze az ügyhöz.

Elnevette magát, és azonnal elismerte, hogy igazam van. Ezzel megnyílt az út előttem, hogy a módszereiről kérdezzem, mert erre voltam a leginkább kíváncsi. És Berkowitz, aki gyújtogatóként kezdte antiszociális pályafutását, nem is maradt adós a válasszal. Elmondta nekünk, hogy éjjelente a megfelelő áldozatokra vadászott. Ha nem talált ilyet, vagyis a legtöbb éjszaka, visszatért előző bűntettei színhelyére, hogy ott maszturbáljon és újraélje a gyilkosság kéjét, azt az örömet, hogy rajta múlik egy másik emberi lény élete és halála, ahogyan Bittaker és Norris is tette a hangfelvételeivel vagy Lake és Ng a maguk hátborzongató házimozijával.

Ed Kemper kétméteres óriás; ő a legértelmesebb gyilkos, akivel valaha is találkoztam. Szerencsére és valamennyiünk szerencséjére Kalifornia állam biztonságos vacaville-i gyógyintézetének látogatótermében került sor erre a találkozásra, ahol Kemper többszörös életfogytiglani büntetését töltötte. Kamaszkorában elmegyógyintézetbe került, mivel mindkét nagyszülőjét megölte észak-kaliforniai farmjukon. A 70-es évek elején, már felnőtt fejjel, rettegésben tartotta a Santa Cruz-i Kaliforniai Egyetem környékét, itt legalább hat diáklányt csonkított meg és fejezett le, mielőtt lemészárolta Clarnellt, saját anyját, haragja tényleges célpontját.

A magam részéről okosnak, érzékenynek és finom ösztönűnek találtam Kempert. A legtöbb gyilkossal ellentétben eléggé ismeri magát ahhoz, hogy megértse, őt semmi szín alatt nem lehet szabadon bocsátani. Sok fontos felismerést köszönhetünk neki egy értelmes gyilkos észjárásáról.

Ő magyarázta el nekem, egy erőszakos bűnözőnél szokatlan éleslátással, hogy nem kéjvágyból csonkította meg a holttesteket, hanem egyszerűen azért, hogy hátráltassa azonosításukat, és így üldözői minél később jussanak a nyomára.

Más „szakértőktől” olyan információmorzsákhoz jutottunk, amelyek rendkívül értékesnek bizonyultak az ismeretlen tettes elfogását célzó stratégiák megtervezésében. A régi közhely például, hogy a gyilkos mindig visszatér a tett színhelyére, sok esetben igaznak bizonyult, noha nem szükségképpen az általunk feltételezett okokból. Való igaz, bizonyos személyiségjegyekkel rendelkező gyilkos megbánja tettét, és azért keresi fel a tetthelyet vagy az áldozat sírját, hogy megbocsátásért könyörögjön az eltávozottól. Ha úgy véljük, az ismeretlen tettes ilyenfajta ember, ez megszabhatja a nyomozás irányát. Más gyilkosok megint más okból térnek vissza – nem azért, mert nyugtalanítja őket a bűnük, hanem mert élvezetüket lelik benne. Ha ezt tudjuk róluk, ugyancsak segíthet a kézre kerítésükben. Akadnak olyanok is, akik közvetlenül belebonyolódnak a nyomozásba, mert ezt is iparkodnak kordában tartani; rendőröket szólítanak le, vagy tanúként lépnek elénk. 1981-ben az atlantai gyermekgyilkosságokon dolgozva előre tudtam, hogy az ismeretlen tettes felajánlja majd segítségét a rendőrségnek. Wayne Williams letartóztatása után – miután (szintén előrejelzéseink szerint) belevetette legújabb áldozata tetemét a Chattahoochee folyóba – megtudtuk, hogy a zsaruknak ez a rajongója helyszíni fotósként ajánlotta fel szolgálatait a nyomozóknak.

Más elkövetők, akikkel elbeszélgettünk, elmondták nekünk, hogy valaki – többnyire nő – kíséretében közelítették meg a tetthelyet, majd ilyen vagy olyan ürüggyel magára hagyták, és ez alatt az idő alatt keresték fel a gyilkosság színhelyét. Az egyik gyilkos beszámolt arról, hogy táborozni hívta valamikori barátnőjét, majd azzal a kifogással távozott, hogy könnyítenie kell magán az erdőben. Ekkor ment vissza a tetthelyre.

A börtöninterjúk megértették velünk, milyen széles skálán mozog a sorozatgyilkosok és az erőszaktevők indítéka és viselkedése. Ugyanakkor szembeszökő közös vonásokra is bukkantunk. A legtöbbjük szétzüllött vagy csonka családból származott. A zömüket bántalmazták gyermekkorában, lett légyen szó testi vagy érzelmi bántalmazásról, szexuális zaklatásról vagy ezek kombinációjáról. Igen korán megjelenik a későbbi sorozatgyilkosnál az úgynevezett „homicid hármas” vagy „homicid triász”. Ez vizelési kényszerből – vagy ágybavizelésből – áll olyan korban, amikor ez már nem tekinthető normálisnak, ezenkívül gyújtogatásból, valamint az állatokkal vagy kisebb gyerekekkel szembeni kegyetlenkedésből. E három jellemző közül kettő nagyon gyakran jelen volt az általunk kikérdezettek körében, ha nem éppen mind a három. A gyilkos első komoly bűntettét általában húszas évei derekán követi el. Önbizalma csekély, és a világot okolja nyomorúságos helyzetéért. Eddigre már szembekerült a törvénnyel, akár rajtakapták, akár nem. Lehet ez betörés vagy magánlaksértés, erőszakos nemi közösülés vagy ennek kísérlete. Megeshet, hogy a delikvenst szégyenszemre kiebrudalták a katonaságtól, mivel ez az embertípus nem tűri a tekintélyt. Egész életében kiszolgáltatott áldozatnak képzeli magát, akibe mindenki csak belerúg. A bűntett vagy az erről való képzelgés az egyetlen olyan élethelyzet, amelyben ez a gyenge, sodródó senki uralhatja áldozatát; amikor úgy érezheti, most ő parancsol. Az áldozattal mindent megtehet, amit csak akar; dönthet élete vagy halála, és ha a halál mellett döntött, halálneme fölött. Végre egyszer az életben most ő a góré.

Mindez nagyon fontos egy sorozatgyilkos indítékainak megértésében. Miután hosszú órákat eltöltöttünk Charles Manson mellett a San Quentinben, arra a következtetésre jutottunk, hogy nem a Helter Skelter apokaliptikus vérszomja indította őt és híveit Sharon Tate és barátai lemészárlására, melyre 1969 egyik éjszakáján került sor Los Angelesben, majd pedig Leno és Rosemary LaBianca meggyilkolására, amint azt sokan feltételezték. Manson, aki egy tizenhat éves prostituált törvénytelen fiaként született, és akit vallási fanatikus nagynénje és szadista nagybátyja nevelt fel, mígnem tízévesen az utcára került, majd egyik börtönből a másikba, ugyanúgy vágyott a hírnévre, vagyonra és megbecsülésre, mint bármelyikünk. Az volt a szíve vágya, hogy egyszer nagy rocksztár váljék belőle. Ha ez nem valósult is meg, szektavezérként aranyélete volt, hiszen hiszékeny hívei tejben-vajban fürdették (no és persze drogokban sem volt hiány). Deviánsokból és lecsúszott középosztálybeliekből verbuválódott „családja” elég alkalmat adott rá, hogy kiélje hatalmi ambícióit. Hogy megtartsa érdeklődésüket, az apokalipszisről prédikált nekik, egyfajta végső osztályharcról és faji háborúságról, amelynek életérzését a Beatles Helter Skelter című dala fejezte ki a szekta számára, és amelyből egyedül ő kerül majd ki győztesen.

Charlie-val nem is volt baj mindaddig, amíg egyik híve, a trónkövetelő Charles „Tex” Watson be nem tört Roman Polanski filmrendező és annak nyolc hónapos terhes felesége, Sharon Tate színésznő Beverly Hills-i otthonába. Öt ember brutális meggyilkolása után (Polanski nem volt otthon) Manson rájött, hogy kézbe kell vennie az irányítást, különben elveszíti hívei bizalmát, és Watson kitúrja a helyéről. Ez pedig az aranyélet végét jelentené. Manson tehát nem akkor követte el a bűntettet, amikor uralni akarta környezetét, hanem amikor úgy érezte, hogy ez az uralom kicsúszik a kezei közül.

Mindez nem jelenti azt, hogy nem is olyan szörnyeteg, mint amilyennek gondoltuk, csupáncsak azt, hogy másmilyen szörnyeteg. A különbségek felismerése megérteti velünk ennek a bűntettnek a mibenlétét és – ami ugyanolyan fontos – Manson karizmájának forrásait. A tőle hallottak fényében a többi szekta viselt dolgait is jobban értettük, például Jim Jones tiszteletes szektáját, David Koresh Branch David-telepét Wacóban, a Weaver családot Ruby Ridge-ben, a Szabadokat Montanában és az egész polgárőri mozgalmat.

Kutatásaink és a rabokkal folytatott beszélgetéseink során olyan megfigyelésekre tettünk szert, amelyek birtokában hatékonyabban tudtuk elemezni az egyes bűneseteket és megjósolni a bűnözők várható viselkedését. A nyomozók mindig is nagy figyelmet fordítottak az ún. bűnelkövetési stílusra. Ez voltaképpen az elkövető módszerét jelenti – azt, hogy kést vagy fegyvert használ-e, vagy hogy mi módon rabolja el áldozatát.

Theodore „Ted” Bundy, akit 1989-ben végeztek ki villamosszékben Florida állam starke-i fegyházában, kollégám, Bill Hagmaier jelenlétében, jóképű, szellemes és elbűvölő fiatalember volt, mindenki szerette, afféle „jó fogás” az ilyen a nők számára. Beszédes példája annak, hogy a sorozatgyilkosok korántsem mindig festenek szörnyetegnek, hanem elvegyülnek közöttünk. Pedig Ted egyike volt Amerika leghírhedtebb sorozatgyilkosainak, aki Seattle-től Tallahassee-ig rabolt el, erőszakolt és ölt meg számos fiatal nőt. Az volt a fogása, hogy felkötötte és eltávolítható gipszbe tette a karját, mintha eltört volna. Aztán arra kérte a kiszemelt áldozatot, hogy segítsen felemelni valamilyen nehezebb tárgyat. Amikor az lehajolt, leütötte. Thomas Harris regényíró ezzel az elkövetési stílussal ruházta fel Buffalo Bill figuráját A bárányok hallgatnak című könyvében.

Harris hőse többi jellemvonását más sorozatgyilkosoktól kölcsönözte, akikkel Quanticóban ismerkedett meg előző regénye, A vörös sárkány megírását megelőzően. Buffalo Bill a háza alagsorában ásott veremben őrizte áldozatait. A valóságban Gary Heidnick művelte ezt a Philadelphiában elfogott szerencsétlen nőkkel. Mint tudjuk, Buffalo Bill áldozatai lenyúzott bőréből készített magának női „kosztümöt”. Ez Ed Geinnek volt a szokása, az 50-es évek hírhedt gyilkosának, aki Plainfieldben, Wisconsin állam egyik kis farmerközösségében szedte áldozatait. Tegyük hozzá, nem Harris volt az első, aki kölcsönvette tőle az ötletet: Robert Bloch már felhasználta egyik-másik elemét Psycho című emlékezetes regényében, amely Alfred Hitchcock megfilmesítésében vált halhatatlanná.

A mi számunkra most az a fontos, hogy amíg a felkötött kar az elkövetési stílus kategóriájába tartozik, a megölt nők megnyúzása nem. A magam részéről a gyilkos „kézjegyének” neveztem el ezt, mivel egyedül rá jellemző. Az elkövetési stílus a bűntett hatékony végrehajtását célozza; a kézjegy bizonyos értelemben arról árulkodik, mi sarkallta a tettest, mi jelent számára érzelmi kielégülést. Néha éles határvonalat húzhatunk a kettő között, attól függően, mi volt a gyilkos indítéka. Buffalo Bill esetében például a felkötött kar mindenképpen az elkövetési stílus, a nők megnyúzása a kézjegy, a verem pedig a helyzettől függően lehet egyik is, másik is. Ha azért tartja foglyait a veremben, mert így könnyebben ura marad a helyzetnek, és észrevétlenebbek maradnak, akkor ezt az elkövetési stílus kategóriájába sorolnám. Ha azonban be is gerjed attól, hogy megalázhatja a reszketve könyörgő áldozatokat, akkor ez már a kézjegy része.

Az a tapasztalatom, hogy a kézjegy megbízhatóbban eligazít a sorozatgyilkosok viselkedésének megértésében, mint az elkövetési stílus. Ennek az az oka, hogy a kézjegy nem változik, míg az elkövetési stílus dinamikus; azaz az elkövető tapasztalatainak gyarapodásával egyre tökéletesedik. Ha jobb módszert ötöl ki a sértett elrablására vagy a holttest szállítására és elrejtésére, akkor a későbbiekben ehhez folyamodik. A tett elkövetésének érzelmi indítékai ezzel szemben változatlanok maradnak.

Egy rutinszerű bűnesetnél, amilyen mondjuk a bankrablás, természetesen egyedül az elkövetési stílus számít. A rendőrség arra kíváncsi, hogyan hajtotta végre tettét az elkövető. Indítéka a napnál is világosabb – pénz kell neki. A szexuális indíttatású sorozatos bűneseteknél – és minden sorozatos bűneset szexuális indíttatású ilyen vagy olyan értelemben – a kézjegy perdöntő lehet, kivált amikor együvé tartozásukat kell felderítenünk.

Steven Pennell, a delaware-i „I–40”-es gyilkos speciálisan felszerelt furgonjába édesgette a prostituáltakat, ahol megerőszakolta, megkínozta, majd megölte őket. Áldozatait különböző módszerekkel csábította kocsijába, ez volt a bűnelkövetési stílusa. A kínzás azonban soha nem változott, ez volt Pennell kézjegye, és erről tanúskodtam a tárgyalásán. Ez jelentett számára érzelmi kielégülést. Egy védőügyvéd azt mondhatja erre, hogy az egyes bűneseteknek nincs közük egymáshoz, és nem ugyanannak az elkövetőnek a művei, mivel a kínzás módja és a kínzáshoz felhasznált eszközök esetenként különböztek. Ez azonban lényegtelen. Egyedül a kínzás ténye számít, ez ugyanis mindig jelen volt.

Valószínűleg feltűnt, hogy a sorozatgyilkosokról szólva mindig férfiakról beszélek. Ez nem pusztán formai probléma. Egyelőre nem egészen értjük, mi az oka, hogy gyakorlatilag minden többszörös gyilkos hímnemű. A kérdést sokan kutatták és vitatták. Részben annak a nagyon egyszerű ténynek tudható be, hogy a magasabb tesztoszteronszint (a férfiaknál) nagyobb agresszivitással jár. Lélektani kutatásaink arra utalnak, hogy míg a gyermekkorukban bántalmazott férfiak környezetükön torolják meg sérelmeiket, a hasonló sorsú nők maguk ellen fordítják haragjukat, és önmagukat büntetik. Míg egy férfi embert ölhet, bántalmazhat vagy megerőszakolhat haragjában, egy nő elsősorban önmagát bántja, mondjuk rászokik a kábítószerre vagy az italra, prostituálódik, vagy öngyilkosságot kísérel meg. Egyetlen olyan esetről sem tudok, ahol nő egymagában elkövetett volna kéjgyilkosságot.

Egyetlen kivételt ez alól a szabály alól a kórházakban ápolónők által elkövetett többszörös gyilkosságok jelentenek. Egy nő nem szokott késsel vagy fegyverrel ölni. Ha többször is kiolt életeket, akkor „tiszta munkát” végez, mondjuk gyógyszerrel öl. Gyilkolhat „könyörületből”, mert úgy véli, tettével megszabadítja szenvedéseitől az áldozatot, de ölhet azért is, hogy „hős” legyen. Ilyenkor a halál mintegy szándéka ellenére, mellékkörülményként következik be, mivel ez esetben az elkövető azért okoz szenvedést a sértettnek, hogy majd megmenthesse, és így hősként tiszteljék. No és ott vannak a rettenetes anyák, akik megölik gyermekeiket, amilyen Susan Smith nagy port felvert esete volt Dél-Karolinában. Ezt a fölöttébb természetellenes gyilkosságfajtát sajátos indítékokból szokták elkövetni, erről azonban később szólok. Egyelőre maradjunk abban, hogy a sorozatgyilkos vagy az erőszakos bűnismétlő az esetek döntő többségében férfi. Ha nem így volna, kollégáimmal munka nélkül maradnánk, aminek módfelett örülnénk.

Addig is azonban – mivel ez az emberi történelem utóbbi néhány évszázadának ismeretében sohanapján következik be – nem tehetünk mást, mint hogy folytatjuk utunkat a sötétség mélyére: alászállunk a gyilkos sötét tudatába, és megismerkedünk az áldozat sötét sorával.

Erről a szomorú kalandról olvashatunk a következő oldalakon.

2. FEJEZET

A GYILKOSSÁGOK INDÍTÉKAI

Gyakran mondogatom, hogy a mi bűnügyi elemzéseink – meg amit minden valamirevaló gyilkossági nyomozó megtesz – nagyon hasonlítanak ahhoz, amit egy jó színész cselekszik a szerepére készülve. Mindketten meghatározott jelenet szereplői vagyunk – a színész a színdarabban vagy a filmvásznon –, és mindkét esetben a felszínből – az írott dialógusból vagy a bűncselekmény bizonyítékaiból – próbáljuk kihámozni a mögöttes jelentést. Más szóval az érdekel minket, mi történt valójában a jelenet főszereplői között. A színészek mindenekelőtt azt tisztázzák a maguk számára: Mit akar ez a figura? Miért beszél vagy cselekszik éppen így, és nem másként?

Mi is akkor az úgynevezett indíték?

Az indíték a bűnügyi elemzés legbonyolultabb összetevője, egyszersmind a legtöbb is múlik rajta. Mindaddig, amíg rá nem jövünk, miért követtek el valamely erőszakos bűncselekményt, nem tudunk érdemben nyilatkozni az ismeretlen tettes viselkedéséről és személyiségéről. Még ha elfogják is, továbbra is rendkívül problematikus, hogy sikeresen vádat emeljenek ellene. Ezzel a gonddal nézett szembe Hank Williams is a Sedley Alley-ügy kapcsán, és ezért kérte ki a segítségemet. Egy bankrablásnál az indíték kézenfekvő – akárcsak az ezzel összefüggő másik mozzanat, a kézjegy –, az elkövető pénzt akar, csakhogy nem törvényes munkával szándékozik hozzájutni. Tegyük fel azonban, hogy egy olyan betörés és birtokháborítás ügyében nyomozunk, melynek során a lakót megerőszakolták, majd megölték. Vajon mi lehetett az elsődleges indíték: betöréses lopás, erőszakos nemi közösülés vagy gyilkosság? Bármelyik volt is, az áldozatot már senki nem támasztja fel, mégis óriási különbség lehet az egyes esetekben a gyilkos személyiségjegyei között.

1982 őszén felhívott minket egy középnyugati gyilkossági csoport, amely egy huszonöt esztendős nő megerőszakolása és meggyilkolása ügyében nyomozott. A bűntényre a nappaliban került sor, az asszony körülbelül hat hónapja lakott házastársával a szóban forgó lakásban. A hazatérő férj teljesen felforgatva találta a lakását, és a nyomozók nem tudták megítélni, vajon a betörés volt-e az elsődleges indíték, és a nemi erőszakot és a gyilkosságot csupán az alkalom szülte-e.

A helyszíni fotók igen kitűnő, alapos munkák voltak. Az áldozat arccal felfelé hevert a nappali padlóján, ruhája a derekáig tűrve, bugyija a térdére húzva. A szoba rendetlensége ellenére semmi sem utalt küzdelemre, a holttesten sem találtunk dulakodási nyomokat. A gyilkos szerszám egy kalapács volt, az áldozat és férje tulajdona. A konyhai lefolyóban találtak rá, az ismeretlen tettes szemlátomást azért helyezte oda, hogy lemossa róla a vérnyomokat. A férj jelentette, hogy felesége néhány ékszerét elvitték.

Érdekes, hogy a helyszíni szemlével ellentétben a kórboncnoki jelentés az erőszakos nemi közösülés semmiféle látható jelét nem tudta kimutatni, amiként ondót sem találtak az áldozat testén vagy ruházatán. A toxikológiai vizsgálat ugyanakkor arra utalt, hogy az asszony röviddel a támadás előtt alkoholt vett magához. Ez volt az a pont, amikor azt mondtam magamban: „Hoppá!” Arról volt szó ugyanis, hogy a bűntényt a tapasztalatlan elkövető kéjgyilkosságnak próbálta beállítani.

Közöltem a meglepett nyomozóval, a nyakam teszem rá, hogy beszélt már a gyilkossal, és hogy az indíték nem betöréses lopás. Még csak nem is kéjgyilkosság.

A következőképpen képzeltem el a jelenetet: A sértett és az elkövető együtt iszogat a nő lakásában. Szóváltásba bonyolódnak, valószínűleg valami sokszor elhangzott vita éled újra. A feszültség akkorára nő, hogy a pasi idegei felmondják a szolgálatot. Megragadja az első keze ügyébe eső eszközt, történetesen a kalapácsot a konyhából, visszatér, majd dühében néhányszor lesújt az áldozat arcára és fejére, mígnem az összeroskad. Kijózanodva rádöbben, ő lesz a legnyilvánvalóbb gyanúsított, ezért a konyhai lefolyóhoz rohan, hogy lemossa a vért a kezéről, és eltüntesse a kalapácsról véres ujjlenyomatait. Eztán visszatér a halotthoz, hátára fordítja, felgyűri a ruháját, és lehúzza az alsóneműjét, hogy kéjgyilkosság látszatát keltse. A fiókokat is kiforgatja, hogy úgy tessék, a betolakodó pénzért vagy egyéb értéktárgyakért tört be a lakásba.

Amikor idáig értem elbeszélésemben, a nyomozó félbeszakított:

– Ezzel azt akarja mondani, hogy a házastársa volt a tettes?

Kitanítottam, hogyan vallassa ki a férjet. A hazugságvizsgálat kulcskérdése, magyaráztam, hogy hangsúlyozzák, a rendőrség tud arról, hogy az ürge bevérezte a kezét, és megpróbálta – sikertelenül – eltávolítani a vérnyomokat.

Néhány nap múlva a férjet hazugságvizsgáló gépre kapcsolták. A masina hazugnak nyilvánította, ő pedig beismerte bűnösségét a vizsgálat lefolytatójának.

Néha olyan esettel találkozik az ember, amikor az indíték kézenfekvőnek látszik, valami azonban mégsem stimmel. Ez történt 1981. január 27. kora délutánján az Illinois állambeli Rockfordban.

Körülbelül délután egykor valaki besétált Fredd csemegeüzletébe, ahol lelőtte az ötvennégy éves tulajdonost, Willie Freddet és alkalmazottját, Fredd húszesztendős unokaöccsét, Albert Pearsont. A gyilkosságnak nem volt szemtanúja.

Freddet arccal a föld felé fordulva találták meg a pult mögött. A nyomozók szerint itt ülhetett, amikor kétszer rálőttek egy 0,38-as pisztolyból – az egyik lövés a nyakát találta el, a másik a lépét. A fiatalabb áldozat félig kifordult az utcára vezető lengőajtón. Háromszor lőtték mellen ugyanabból a fegyverből, szemlátomást menekülés közben. Különös módon semmilyen értéktárgyat nem emeltek el az üzletből. Jegyezzük meg, hogy Fredd és Pearson fekete volt.

Másnap reggel háromnegyed kilenckor egy, a rockfordi Clark Olajtársaság Szuper 100-as benzinkútjára betérő vevő a raktárban talált rá a benzinkutas holttestére. Az áldozat tizennyolc éves fehér férfi volt, Kevin Kaiser nevezetű. Ötször rálőttek egy 0,38-as kaliberű pisztollyal. A ballisztikai vizsgálatok később kimutatták, hogy ez nem ugyanaz a fegyver volt, amellyel előző nap megölték a csemegeüzlet két eladóját. Négy golyó a mellkasán érte Kaisert. Az ötödik a jobb arcán hatolt be, és a nyaka bal felén lépett ki, ami arra utal, hogy a lövést közelről adták le. Az a körülmény, hogy sem a bemeneti, sem a kimeneti seb nem vérzett, arra utalt, hogy a szív már megállt, és a fiatalember meghalt, mielőtt az utolsó lövés eldördült volna.

Ami a viktimológiát illeti, akik ismerték Kevint, kizárólag jót mondhattak róla, és dolgos, kedves kölyöknek jellemezték. Akárcsak az előző napi gyilkosságnál, itt sem tűnt el semmilyen értékes tárgy. A zsaruk kezében volt ugyanakkor egy lehetséges gyanúsított személyleírása, aki megfordult ezen a környéken: a húszas évei vége felé járó fekete férfi, középmagas, rövidre nyírt hajjal és bajusszal.

Másnap, nem sokkal reggel hét után a rockfordi E-Z benzinkútra betérő házaspár a raktárban talált rá a benzinkutasra, aki arccal felfelé hevert egy nagy vértócsában. Azért merészkedtek be a raktárhelyiségbe, mert a kútnál egy teremtett lelket sem találtak, holott nyitva tartott. Az áldozatot Kenny Foustnak hívták, harmincöt éves fehér férfi volt. Kétszer lőttek rá – az egyik golyó a bal arcát találta el, és áthatolt az agyán, a másik lövés azután érte, hogy összerogyott; ez balról jobbra hatolt keresztül a nyakán. A házaspár azonnal kihívta a mentőket. Foust még élt, de röviddel azután meghalt, hogy a rockfordi városi kórházba szállították, anélkül hogy visszanyerte volna az eszméletét. Kiderült, hogy a benzinkútról körülbelül százötven dollárt vittek el. Szemtanú nem volt, a ballisztikai vizsgálatok azonban igazolták, hogy ugyanaz a fegyver ölte meg Kenny Foustot, mint Willie Freddet és Albert Pearsont – ez volt az első nyom, amely arra utalt, hogy a három bűncselekmény összefügg egymással. A rockfordi rendőrkapitányságon azonnal akciócsoport alakult az esetek kivizsgálására.

Négy nap múlva, február 2-a délutánján valaki betért a Wisconsin állambeli Beloitban egy Rádiókuckó nevű üzletbe, ahol lelőtte a huszonegy éves boltvezetőt, Richard Boecket és egy huszonhat esztendős vásárlót, Donald Rainst. Az üzletbe lépő újabb vevő talált rájuk; a helyiség végében hevertek a padlón, egymás közelében. Mindkettőt többször is fejbe és mellen lőtték, jóllehet a nyomozók nem találtak küzdelemre utaló nyomokat. Valamennyi pénzt ebből az üzletből is elvittek, de nem lehetett tudni, pontosan mennyit. Beloit közvetlenül Wisconsin déli határánál fekszik, körülbelül harminc kilométerre Rockfordtól északra.

Három szemtanú is látott több pasast a környéken a gyilkosságokat megelőzően. Az egyik fekete ürge személyleírása hasonlított ahhoz, amelyet a második rockfordi gyilkosság alkalmával kaptunk. A szemtanúk beszámolói és a körülmények hasonlósága azt sugallta, hogy ez a legutóbbi bűntett összefügghet az előző három valamelyikével. Ezzel az ügy szövetségi jelentőségűvé lépett elő, ami szükségessé tette az FBI bevonását a nyomozásba. Én közvetlenül azután léptem kapcsolatba az illetékesekkel, hogy egy rémült telefont kaptam az FBI illinois-i irodájától.

A kép azonban sehogyan sem akart összeállni. Több fegyverről volt szó; az áldozatok között akadt fekete és fehér is, a legkülönbözőbb korúak voltak, és szinte semmiféle érték nem tűnt el az esetek kapcsán, amelyek pedig fegyveres rablás benyomását keltették. Ki volt a gyilkos, és miért ölt?

A rendőrségi jelentéseket, a helyszíni fotókat, valamint a bonctermi jegyzőkönyvet tanulmányozva egyre inkább az a benyomásom támadt, hogy nem balul sikerült fegyveres rablásról van itt szó, hanem a sorozatgyilkosság egy neméről. Továbbra sem értettem az indítékot, az elkövetési stílus azonban állandónak látszott – orgyilkos típusú gyilkosságnak nevezném. Egyik áldozat sem fejtett ki ellenállást, és legtöbbjüket több lövéssel ölték meg. Ilyen kegyetlenségre nem lett volna szükség ahhoz, hogy leszereljék őket egy rablás során. Úgy is fogalmazhatnék, hogy a gyilkosságok jóval túllépték az elkövetési stílus támasztotta igényeket.

A bűncselekmények módszeresek voltak, és szabályos időközökben követték egymást, ugyanakkor értelmetlennek látszottak. Akár dáridózó garázdák lövöldözésére is gondolhatott az ember sorozatgyilkosság helyett. Nagyobb érték sehol sem tűnt el. A gyilkosságoknak nem volt szexuális összetevőjük. Semmi sem utalt arra, hogy az elkövető ismerte volna a sértetteket, ezért a személyes bosszú lehetőségét is elvetettem. Éppen az ellenkezőjéről volt itt szó; az áldozatokban szemlátomást semmi közös nem volt.

Amikor sorra véve a lehetséges indítékokat az ember semmi értelmes okra nem talál, sőt úgy látja, hogy a bűntény mozzanatai fittyet hánynak a logika törvényeinek, a pszichiátria tudományát hívja segítségül. Minden bűncselekménynek van indítéka, mindegyik követ valamiféle belső logikát, amelynek ugyanakkor adott esetben semmi köze nincs a rációhoz.

Mindebből arra következtettem, hogy az ismeretlen tettes feltehetően paranoid személyiség, akit téveszmék gyötörnek, ennek ellenére cselekvőképes. A fegyverek száma is ezt látszott alátámasztani. Emberünk mindössze egyfajta fegyvert használt; a 0,38-as kaliberű pisztolyt ismerte, ehhez tartotta hát magát. Több fegyvere is volt azonban. Fogadni mertem volna, hogy ennél is több akad a háza táján. Egy paranoidnak soha nem lehet elég fegyvere.

A gyilkosságsorozatot csak úgy követhette el, ha képes volt eljutni A pontból B-be, vagyis tudott vezetni, azaz valószínűleg volt jogosítványa. Valamiként tehát meg kellett állnia a helyét a mindennapi életben, dolgoznia kellett, még ha ez kétkezi munka volt is. Ha szóba állt is környezetével, nyilván tudták, hogy „különös fickó”.

A távoli gyilkosságsorozatoknál az első esetre koncentrálunk, mivel rendszerint ez mond számunkra a legtöbbet. A sorozatgyilkos többnyire ugyanahhoz a fajhoz tartozik, mint az áldozat. Feltételezve, hogy a négy bűntény összefügg egymással, mi olyan gyilkossal álltunk szemben, akinek első két áldozata fekete volt, az összes többi viszont fehér. A gyilkos ott kezdi, ahol a legmagasabb a komfortszintje. Ezért gyanítottam, hogy az elkövető fekete, valószínűleg az a fekete férfi, akit két szemtanú is leírt egymástól függetlenül. Ugyanezen okból úgy véltem, hogy az ürge viszonylag közel lakik Fredd csemegeüzletéhez. Kellett, hogy legyen valami indoka, miért tartózkodik a környéken.

Adataink azt mutatják, hogy a paranoid személyiségek és a paranoid skizofrének tipikusan húszas éveik derekán adnak hírt magukról. Az orgyilkos típus szintén ebben az életkorban kezdi meg működését, ezért meglehetős biztonsággal jelöltem meg a fickó korát huszonöt-harminc év között.

Arra számítottam továbbá, hogy egy ilyen alkat otthonosabban mozog éjszaka és sötétben. Az első gyilkosság – amelyről feltételeztem, hogy otthona közelében követte el – ugyan délután történt, a másik kettő azonban késő éjszaka vagy a kora reggeli órákban. Emberünk csak a negyedik gyilkosság után bátorodott fel annyira, hogy ismét fényes nappal kövesse el tettét. Ugyanezen okból úgy gondoltam, a kocsija sötét színű, és kedveli a sötét ruhadarabokat. Talán egy megtermett kutyát is szívesen tart maga mellett, amely megvédelmezheti, mondjuk német juhászt vagy dobermant; nem lehetetlen, hogy akár két kutyája is van. Ha ma kellene megalkotnom ugyanezt a személyiségrajzot, bizonyára a pitbullra szavaznék, mert manapság ez van divatban. Akkoriban azonban a juhászkutya vagy a doberman volt a kedvenc. A rendőrkutyához pedig az is illett, hogy a pali rendőrségi frekvenciakeresővel rendelkezzen.

Talán a törvénnyel is összetűzött már. Nem szükségképpen gyilkosságra gondoltam, hanem valamiféle garázdaságra, a hatalom semmibevételére; esetleg intézetben is ápolták. Aki lépten-nyomon lövöldözik, az bizonyára bolhából is elefántot csinál.

A rendőrség körözést adott ki a szemtanúk leírása alapján, és ez végül elvezetett ahhoz a pasashoz, aki két háztömbre lakott a csemegeüzlettől egy motelban. Raymond Lee Stewartnak hívták, amikorra azonban a rendőrség azonosította, odébbállt.

Az FBI ügynökei február 21-én fogták el Raymond Lee Stewartot Greensboróban, Észak-Karolina államban, arra hivatkozva, hogy törvénytelenül megpróbált elmenekülni a fegyveres rablásra vonatkozó vádemelés elől. Stewart huszonkilenc éves, 160 centi magas fekete férfi volt. Mielőtt Észak-Karolinába költözött volna, Rockfordban élt, és törvénytelen gyermeke születésére tért vissza oda. Két háztömbnyire lakott Fredd csemegeüzletétől egy motelban. Mivel félt attól, hogy zavarják vagy megtámadják, ha valódi nevét használja, álnéven jelentkezett be.

Február 4-én, két nappal a beloiti Rádiókuckóban elkövetett gyilkosságok után visszautazott Észak-Karolinába; régi, sötét színű kocsija mögött egy bérelt utánfutóval, amelyben ingóságait szállította. Az ügynökök Stewarthoz és a kocsijához közeledve meglátták a gyanúsított két dobermanját a közelben kikötve. Miután a nyomozók házkutatási parancsot kaptak az utánfutó és egy unokatestvér házának átkutatására, akinél Stewart megszállt, egy 0,38-as kaliberű RG 31-es pisztolyra, valamint egy ugyancsak 0,38-as kaliberű Smith & Wesson 60-as fegyverre akadtak, továbbá egy rendőrségi frekvenciakeresőre. Stewartnak priusza is volt, benzinkutak fegyveres kirablásáért ítélték el.

Négyrendbeli gyilkossággal vádolták Illinois-ban és kétrendbelivel Wisconsinban. Két tárgyalásra is sor került; az egyiken fegyveres rablással és Willie Fredd, valamint Albert Pearson meggyilkolásával vádolták, a másikon Kevin Kaiser megölésével. A tárgyalások alatt tele volt felháborodással és megvetéssel a rendszer és áldozatai iránt. Bűnösnek találták különös kegyetlenséggel elkövetett gyilkosság vétkében, és az Illinois állambeli Winnebago kerületi bírósága halálra ítélte. Később úgy nyilatkozott, hogy tettének végrehajtásában fajgyűlölet vezérelte, ugyanakkor kijelentette, a büntetés enyhítését érdemli, mivel gyermekkorában őt magát is bántalmazták.

1996. szeptember 18-án halálos injekció végzett vele a springfieldi állami fegyházban. Utolsó szavai ezek voltak:

– Szálljon béke mindenkire ezek után. Szálljon béke az áldozatok családtagjaira.

Mint láttuk, ebben az esetben a kézjegy és az elkövetési stílus elkülönítése segített hozzá az indíték tisztázásához. Az indíték és a kézjegy különösen perdöntővé vált, amikor hat nő meggyilkolása között kerestünk kapcsolatot; ezekre 1990 januárja és szeptembere között került sor San Diegóban. A San Diegó-i rendőrséghez az Ohio államban található Cuyahoga megye korábbi ügyésze, Tim McGinty ajánlott be, aki jelenleg Clevelandben bíró, és néhány éve Ronnie Shelton sorozatos erőszaktevő perében kérte ki a tanácsomat. Amikor az eset végül részlegemhez került, Larry Ankrom foglalkozott vele, mivel a szóban forgó országrész őhozzá tartozik.

Amikor először kerültünk szembe az üggyel, három gyilkosságról volt szó; valamennyit a Buena Vista kertes apartmanjaiban követték el, Clairemont kerületben. Az első áldozat a San Diegó-i Állami Egyetem huszonegy éves hallgatója volt, név szerint Tiffany Schultz. Gyanúsítottként letartóztatták a holttestet meglelő barátját, majd röviddel ezután szabadon bocsátották. Nem telt bele sok idő, és az áldozatok száma kettővel gyarapodott: Janene Weinholddal és Holly Tarr-ral.

Mivel nagy kockázatot jelent nőket megtámadni fényes nappal egy ilyen környezetben, arra következtettünk, hogy az ismeretlen tettes jól ismeri a lakótelepet. Az erőszakos bűncselekmények elkövetői többnyire ott kezdik el működésüket, ahol a legotthonosabban mozognak. Ezért olyan fontos az első bűntett egy sorozatban. Azt is feltételeztük, hogy az elkövető régebben is megpróbált nőkkel ismerkedni. Ezek az ismerkedési kísérletek ártatlanok lehettek – noha bemelegítésül szolgálhattak a későbbi bűntettekhez a gyilkos számára –, és végső soron kielégítetlenül hagyták.

Tiffany Schultz megtámadása előtt kellett hogy legyen valamiféle vélt vagy valóságos válság az elkövető életében, amely kiakasztotta. Mindegyik helyszínre fortyogó dühvel érkezett. Észszerű következtetésnek tűnt, hogy egy nőt vagy a női nem egészét okolta gondjaiért, és a bűncselekményekben vezette le dühét. Valószínűleg számos sikertelen kapcsolata volt, és a legtöbbjüket időről időre fellángoló erőszakoskodás és bántalmazás jellemezte. Talán elvett valamiféle személyes tárgyat, mondjuk ékszert egyik-másik áldozatától, hogy annak a nőnek adja, aki épp a partnere volt, noha nyilván nem mondta el neki, honnan származik az ajándék.

Úgy véltük, az elkövető alkalmazásban áll valahol, indulatossága és a személyes kapcsolatokban tanúsított sutasága miatt azonban ez nem lehet magasabb képzettséget igénylő munka, és emberünk munkahelyet is sokszor válthatott. Valószínűleg olyan egyéniség, aki mindig alulteljesít, aki nehezen jön ki a társaival, visszahúzódó, és többször összeütközésbe került a hatóságokkal. Könnyen megeshet, hogy anyagilag is függ valakitől. Talán éppen ezzel a nővel való konfliktus robbantotta ki a gyilkosságsorozatot.

Arra is számíthattunk, hogy az ürgének, sok elkövetőhöz hasonlóan, az első gyilkosságok után szembeszökően megváltozik a viselkedése. Mondjuk többet iszik vagy kábítózik a kelleténél, módosulnak étkezési és alvási szokásai, lefogy, szorongani kezd, vagy éppen keresni fogja az emberek társaságát. Az is nagyon valószínű, hogy számontartja a nyomozás legfrissebb híreit. Közöltük a rendőrséggel, hogy a nagyközönség sokat tehet a gyilkos kézre kerítéséért, amennyiben személyiségjegyeit a nyilvánosságra hozzák, és könnyen meglehet, hogy van legalább egy közeli hozzátartozója, aki sejti, mit követett el.

Holly Tarrt áprilisban ölték meg. Ígéretes fiatal színésznő volt a Michigan állambeli Okemosból, aki a tavaszi szünetben látogatta meg fivérét a Buena Vista kertes apartmanházában. E gyilkosság után az ismeretlen tettes hajszál híján kézre került. Több szemtanú is beszámolt egy késes pasasról, aki kirohant a lakásból, pólójával fedve el az arcát. A személyleírás azonban mindössze annyi támpontot adott, hogy az átlagosnál alacsonyabb, sötét bőrű férfi volt az illető. Menekülés közben fellökött egy karbantartót, aki azért jelent meg a színen, mert egy lakó „iszonyú sikolyt” hallott a lakásból. A karbantartó a hálószobában, egy véráztatta törülköző alatt talált rá Holly Tarr-ra.

A média „clairemonti gyilkos”-nak keresztelte el a tettest.

Arra számítottunk, hogy az ürge egy ideig megpihen, és meghúzza magát. Azt is feltételeztük, hogy mindenképpen beszünteti tevékenységét ezen a környéken. Talán egy másik városba költözik, azzal az ürüggyel, hogy ott állást ajánlottak fel neki, vagy barátait, rokonait látogatja meg. Az azonban nem volt valószínű, hogy mindenestül beszünteti működését. Ezek a fickók soha nem hagyják abba.

S valóban ismét hírt adott magáról, csaknem két hónap múltán, egy másik városrészben, noha ugyancsak