A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Tahir Hamut Izgil: Waiting to Be Arrested at Night

Penguin Press, New York, 2023

Az előszót írta

Joshua L. Freeman

Copyright © Tahir Hamut Izgil, 2023

Introduction copyright © Joshua L. Freeman, 2023

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Kiss Marcell, 2023

Minden jog fenntartva

Szerzőfotó © Stephen Vass

Amikor az utcákon keresnek, de árnyékomat sem lelik,

Tudhatod, hogy ott vagyok veled.

Perhát Turszun: Elégia, 2006

Az angol fordító előszava Joshua L. Freeman

Ha néhány évvel ezelőtt Ubert rendeltél magadnak Washingtonban, még az is megtörténhetett, hogy az egyik legnagyobb kortárs ujgur költő állt meg a házad előtt. Táhir Hamut Izgil 2017-ben a népét üldöző kínai kormány elől menekülve érkezett a családjával az Egyesült Államokba. Táhir elmenekült, így elkerülte, hogy szinte biztosan a milliónyi ujgurt elnyelő táborok egyikébe kerüljön, és egyúttal lehetőséget kapott, hogy megossza a világgal a hazáját fojtogató veszedelemről szerzett tapasztalatait. Az önéletírás Táhir, a szemtanú beszámolója a világ egyik humanitárius válságáról és arról, hogyan sikerült túlélnie a családjával.

Már azelőtt ismertem Táhir verseit, hogy személyesen találkoztunk volna. Először nem sokkal azután olvastam a szövegeit, hogy mint fordító munkába álltam Hszincsiangban, a Kína nyugati részén található ujgur területeken. Egyik jó barátom többször is megjegyezte, hogy ha valóban meg akarom érteni az ujgur kultúrát, ujgur verseket kell olvasnom. Az amerikaiak jelentős részéhez hasonlóan sohasem vonzott a líra, ezért elengedtem a fülem mellett a tanácsot. Ám egy napon egy másik barátomtól kaptam egy Táhir verseit tartalmazó papírkupacot. Még sohasem érintett meg ennyire a költészet.

Az ujgurok szemében a versek nem csak az írók és értelmiségiek privilégiumai. A költői szövegekből származó részletek egybefonódnak a mindennapi élettel, felbukkannak a beszélgetésekben, a közösségi média megosztásaiban, szerelmesek üzeneteiben. Az ujgurok közössége a költészet révén néz szembe a nemi szerepekhez és az állami elnyomással való szembenálláshoz hasonló témákkal. Még mostanában is sokszor előfordul, hogy az e-mail-fiókomat megtöltik az ujgur diaszpóra messzire menekült költőinek versei, megannyi fordítási felkérés.

Az ujgur közösségben a befolyás és a kiválóság is gyakran a költészethez kötődik. Ha megkérdezünk egy ujgurt, hogy nevezze meg népe tíz kiválóságát, jó néhány költő is felkerül a listájára. Ha pedig kifejezetten ujgur értelmiségieknek tesszük fel a kérdést, hogy sorolják fel a legfontosabb gondolkodóikat és íróikat, Táhir Hamut Izgilt is megemlíthetik.

2008 elején kezdtem el ujgur verseket fordítani, és akkor találkoztam először Táhirral is. A megjelenése legalább annyira emlékezetes volt, mint a versei. Kemény fából faragott, energikus, jóképű férfi. A tekintete átható, a szavai erősek és pontosak. Amikor költészetről, politikáról, történelemről és vallásról beszélgettünk, hamar világossá vált, hogy mennyi minden érdekli, és milyen sokszínű tapasztalattal rendelkezik.

Táhir, tejtermelő parasztok fiaként az ujgur területek délnyugati részében található ősi város, Kasgar melletti faluban nőtt fel. Az ujgur falusi élet ritmusa és népi kultúrája költészetének egyik forrásává vált. A kulturális forradalom alatt, a maoista szélsőségesség tombolásának idején született, de az 1980-as évek elejének gazdasági és kulturális nyitásának évei alatt eszmélt. A Mao-korszak sivár, átpolitizált költészete után új műfajok, stílusok és témák kezdtek virágozni. Táhir még a középiskolában tette közzé első versét, és csatlakozott az igencsak pezsgő irodalmi élethez.

Táhir, a kitűnő tanuló Pekingbe került főiskolára. A kasgari, ujgurul beszélő világból érkezve keményen megdolgozott azért, hogy elsajátítsa a kínai nyelvet, miközben a kínai avantgárd költészetet és Freud kínaira fordított műveit olvasta. Hamarosan elmerült a nyugati irodalomban is. Egy időben mindenhova magával vitte Wallace Stevens kínaira fordított verseinek kötetét. Mámorító napok voltak ezek, a pekingi ujgur diákok csoportokat alkottak, hogy olvasmányaikról beszélgessenek, és saját irodalmi erőfeszítéseikkel törjenek előre.

Kína fővárosa izgatott éveket élt át. A reformok nyögvenyelős tempójával elégedetlen új generáció a demokratikus jogait és a korrupció megszüntetését követelte. Az 1989-es Tienanmen téri tiltakozásokat megelőző hetekben a másodéves főiskolás Táhir éhségsztrájkokat és tüntetéseket szervezett az ujgur diákok körében. Peking tankjai végül vérbe fojtották a diákmozgalmat, de Táhir politikai érdeklődése nem lankadt.

A főiskolát követően Táhir egy ideig Pekingben dolgozott, majd az ujgur régió fővárosában, Ürümcsiben lett kínaitanár. Mindeközben többnyire modern stílusú, időnként az ujgur költészetben korábban tabunak számító témákat feszegető verseket ír. (Egy 1994-ben keletkezett, gyakran idézett versében a marihuána, a maszturbáció és a „részegessé lett nemzet” is szóba kerül.) Táhirt egyre inkább tehetséges költőként emlegették az avantgárd körökben.

1996-ban közbeszóltak a kínai ujgur élet politikai realitásai. Amikor Táhir abban a reményben hagyta el Ürümcsit, hogy külföldön tanulhat, a határon letartóztatták. Kínzások hatására beismerte a hamis vádat, miszerint államtitkokat kívánt közzétenni. Három évre bebörtönözték. A kemény körülmények közepette ötven kiló alá fogyott.

Miután szabadlábra helyezték, Táhir újrakezdhette az életét, de a párt nyilvántartásaiban örökre fekete pont szerepelt a neve mellett. A következő évben a filmiparban kezdett dolgozni, és hamarosan független filmeket rendezett. A 2000-es évek elején a már jelentős és egyéni hangú rendezőt leginkább A hold a szemtanú című játékfilmjéről ismerték. Költői életműve rohamléptekben bővült, és sokszínű olvasmányai is sokasodtak.

Figyelemreméltó második felvonása volt ez az egy évtizeddel korábban a munkatáborból szabadult férfi életének. Egyszer feltettem neki a kérdést, hogy a kitartása a háromévnyi börtönbüntetéséből táplálkozik-e. Táhir a fejét rázta. Már a bebörtönzése előtt tisztában volt azzal, hogy mennyire veszélyes dolog ujgur értelmiséginek lenni Kínában, mondta.

Úgy véltem, korábbi tapasztalatai hozzásegítették ahhoz, hogy a többieknél korábban felismerje, mi következik. 2016 őszének egy éjszakáján Táhirral és más barátaimmal vacsoráztam. Majd’ egy évtizeden át ismétlődtek ezek a vacsorák a koccintásokkal, viccekkel és éjszakába nyúló vitákkal. Miközben a gőzölgő lóhúst és tésztát élveztük, sorba raktuk üres borosüvegeinket. A regényíró Perhát Turszun mélyeket szívva cigarettájából a sűrű füstben kiemelte elhíresült anekdotáinak fontosabb momentumait.

A vacsora végeztével Táhir felajánlotta, hogy hazavisz, úgyhogy kisétáltunk sötétben álló kocsijához. Ám nem indította el az autót. Jó ideig üldögéltünk és beszélgettünk még az üres parkolóban álló Buickban. Ürümcsiben a falnak is füle volt, úgyhogy a legmegfelelőbb helyet találtuk meg a négyszemközti beszélgetésre.

Megvitattuk az ujgur területek romló politikai helyzetét. Táhir a parkoló mellett található, újonnan épített rendőrkapitányságra mutatott, és elmondta nekem, hogy az utóbbi időszakban szinte mindenkit kihallgattak azok közül, akikkel egyidőben raboskodott a munkatáborban. Szóba kerültek Táhir külföldi útjai, kérdéseket tett fel az Egyesült Államok-beli életről. Úgy éreztem, hogy ideje megkérdeznem, amit korábban sohasem hoztam szóba:

– Az Amerikába költözést fontolgatod?

– Igen – nézett a szemembe.

Táhir és felesége, Merhabá még nem döntött. Nem könnyű egy kétgyermekes, negyvenes házaspárnak idegen országban, idegen nyelven újrakezdeni. Hátra kell hagyniuk a megszokott társaságukat, a karrierjüket, a barátaikat. Meg hát belátható időn belül nem lenne visszaút: miután beadták a menekültkérelmet az Egyesült Államokban, Kínába hazautazva a bebörtönzést kockáztatnák. Ám Hszincsiang politikai helyzetének sivár kilátásai közepette Táhir és családja úgy érezte, fel kell készülniük arra, hogyha a helyzet tovább romlik, távozniuk kell.

A helyzet pedig tovább romlott. Fél évvel később, ahogy a tavasz nyárba fordult, tömeges letartóztatásokról és internálótáborokról szóló hírek kezdtek kiszivárogni az ujgurok lakta területekről. Bár én 2016 végén elhagytam Hszincsiangot, saját szememmel láttam, hogy milyen súlyos a helyzet. Még a régióban élő legközelebbi barátaim is egymás után töröltek ki a WeChat-kontaktjaik közül. A külföldön élő személyekkel folytatott kommunikáció a letartóztatások egyik hivatkozási alapja lett.

Táhirral a többiekhez képest hosszabb ideig kapcsolatban maradtam. Időnként megvitattuk a költeményeiről készült fordításaimat, de utána ő is elhallgatott. Június elején azonban a politikai elnyomást a megszokott ujgur virágnyelven kifejtő hangüzenet érkezett tőle. „Májusban nagyon elromlott itt az idő, nem tudtam kapcsolatba lépni veled. Nehéz volt nekünk a változékony időjárásban.” Még néhány üzenetet váltottunk az egyik verséről.

Aztán csend. Ő küldte az utolsó mondatokat, melyeket az ujgurok földjén élő barátaimtól kaptam.

A következő hónapokban egyre sötétebb hírek érkeztek Hszincsiangból. Világos lett, hogy a reményeink ellenére ezúttal nem egy múló kampányról van szó. Ahogy a válság egyre inkább kiteljesedett, sokat gondoltam az ismerőseimre. Különösen az egykori politikai fogoly, Táhir miatt aggódtam. Ám ahogy mások, az ő esetében sem tudtam megbizonyosodni arról, hogy jól van-e.

Az ujgurok földje a biztonsági erők megszállta és az emberi történelemben korábban sohasem alkalmazott biometrikus megfigyelőrendszer felügyelte óriási börtönné vált. Az ujgurok útleveleit elkobozták, a külvilággal való kommunikációjukat ellehetetlenítették. Nem volt menekvés.

Ám legalább egyetlen esetben sikerült véghez vinni a lehetetlent. Augusztus végén egy Sanghajban élő közös ismerősünk jelezte, hogy Táhir az Egyesült Államokba készül. Visszatartottam a lélegzetemet, és amíg ki nem jutott Kínából, nem mertem felvenni vele a kapcsolatot. Aztán egy másik közös ismerősünktől kaptam egy amerikai telefonszámot. Táhiré, mondta. Felhívtam.

Táhir vette fel a telefont. Tincslikmu? „Hogy vagy?”, köszöntöttük egymást a szokásos módon. Hol van éppen, kérdeztem, és amikor azt válaszolta, hogy Washingtonban a családjával, végre megkönnyebbültem. Az ujgurok földjéről hónapok óta érkező elszomorító hírek közepette mindez igazi csodának tűnt.

Nem sokkal azután, hogy Táhir az Egyesült Államokba érkezett, azon kezdte törni a fejét, hogy személyes beszámolót ír a hszincsiangi válságról. Ám a következő néhány évben teljesen lefoglalta a feladat, hogy gyökeret eresszen az új országban. Uber-sofőr lett, angolul tanult, beadta a menekültkérelmét. Csak 2020 végén engedték meg a körülmények, hogy elkezdje leírni a Kínából történt menekülése óta őrzött emlékeit.

Amint nekifogott, csak úgy ömlöttek belőle a mondatok. Gyorsabban írt, mint ahogy én fordítottam, és akárhányszor beszélgetni kezdtünk egy-egy frissen elkészült fejezetről, újabb részletekkel és témákkal szembesülhettem. Az Atlantic folyóirat 2021 nyarán közzétette Táhir önéletírásának egy részletét. Mindeközben a hszincsiangi válság folytatódott, és Táhir írt tovább.

Az önéletírás, amelyet az olvasó a kezében tart, elbeszélés a szülőföld pusztulásáról. Táhir a megalkotása közben több sorstársával beszélt a menekültek közösségéből, saját élményeit személyes feljegyzésekkel és nyilvános forrásokkal vetette össze. Az érintettek védelme érdekében a közvetlen családtagjait és néhány mást személy leszámítva megváltoztatta a szereplők nevét és az esetleges azonosításukat lehetővé tevő részleteket.

Tudomásom szerint Táhir az egyetlen Hszincsiang tehetséges írói közül, aki a tömeges internálások megkezdése óta el tudott menekülni Kínából. Elbeszélésében egyszerre tapasztalhatjuk meg egy költő nyelvi kifejezőerejét és a legszélsőségesebb helyzetekben rejlő morális többértelműséget feltáró éleslátás kíméletlenségét. A hszincsiangi terrorállam rendszerét egy embertelen bürokrácia tartja össze, de a rendszert működtetők – és a rendszer áldozatai – hús-vér emberek. Táhir elbeszélése pedig sohasem feledkezik meg az összetettségükről.

A szöveg olyan világot tár fel, amellyel mindannyiunknak szembe kell néznünk. A kínai kormányzat példa nélkül álló, de ismerős eszközöket használó háborút vív az ujgur kisebbséggel. A hszincsiangi állami elnyomás jelentős mértékben nyugaton kifejlesztett újdonságokon, a fegyverré változtatott közösségi médián, az emberi viselkedést monitorozó és előrejelző algoritmusokon, high-tech megfigyelő technológián alapul. Az Egyesült Államokban megerősödött iszlamofób diskurzus nagy fontossággal bír Kínának a hszincsiangi politikát igazoló erőfeszítéseiben. Mindeközben egyre több nemzetközi nagyvállalatot ér a vád, hogy az ujgur területeken folyó rabszolgamunka is része az ellátási láncaiknak.

Táhir mellett az önéletírásban megjelenő más személyek, kiváló írók és értelmiségiek is tagjai voltak pezsgő baráti körömnek Ürümcsiben. Hangjuk még mindig a fülemben cseng. Az olvasó a könyv lapjain kibontakozó tragédia közepette is pillantást vethet az említett kör gazdagságára és lüktetésére: a boltosra, aki közelgő letartóztatása ellenére is lelkesen fordítja Bertrand Russell szövegét, és a regényíróra, akinek kiirthatatlan humorérzéke enyhít a kibontakozó embertelenségen.

Az említett személyek mindegyike ékesszóló tanúja lehetne a még mindig létező válságnak – ha beszélhetnének hozzánk. Ám mindez nem lehetséges: az utóbbi évek elnyomása egyelőre elnémította őket. Táhir értük és megannyi ismeretlen társukért osztja meg a világgal a történetét.

prológus A kihallgatás

2009-ben egy márciusi napon, ebéd után a könyveim közt ültem, és olvastam. Feleségem, Merhabá a konyhában pakolta el az edényeket.

Csengettek. Kinyitottam az ajtót. Két fiatal ujgur férfi és egy fiatal ujgur nő állt velem szemben. Mögöttem Merhabá jött ki a konyhából.

– Táhir Hamut? – kérdezte az elöl álló férfi.

– Én vagyok.

– A lakcímbejelentéséről szeretnénk beszélni önnel – mondta a férfi nyugodt hangon. – Befáradna velünk a rendőrségre?

Úgy tűnt, a többiek a beosztottjai. Egyértelmű volt, hogy vendégeim civil ruhás rendőrök.

Kínában az alapvető információkat tartalmazó lakcímkártya az egyik legfontosabb dokumentum, amivel valaki igazolhatja magát. A dokumentum vizsgálata gyakori hivatkozási ok, hogy házkutatást tartsanak vagy őrizetbe vegyenek valakit.

– Természetesen – válaszoltam ugyancsak nyugodtan.

– Hozza magával a személyigazolványát! – tette hozzá a tiszt.

– Itt van – ütögettem meg a tárcát a zsebemben.

Merhabá idegesen nézte a kibontakozó jelenetet.

– Ne aggódj, semmiség! – nyugtatgattam, miközben felvettem a kabátomat és a cipőmet. – Csak a lakcímbejelentésemről van szó.

Ahogy lefelé sétáltunk, láttam, hogy a rendőrök úgy masíroznak előttem és mögöttem, mintha harapófogóba zárnának. Tiszta, de hideg idő volt.

Civil autóval jöttek, vagyis egyelőre nem hivatalos eljárásról volt szó. Az engem megszólító fiatalember ült mellettem, a hátsó ülésen. A másik férfi vezetett, a nő az anyósülésen foglalt helyet.

Természetesen azon törtem a fejem, hogy miért visznek el. Semmi sem jutott eszembe az elmúlt időszakból, ami okot adhatott volna erre.

Kihajtottunk a lakóparkból, és hamarosan már a főúton haladtunk. A rendőrkapitányság épülete felé balra kellett volna fordulnunk a kereszteződésnél. Jobbra fordultunk. Ekkor az engem megszólító fiatalember előhalászta a zsebéből a rendőrigazolványát, és lazán elém tartotta.

– Ekbernek hívnak. Ő Midzsit. Az Ürümcsi Közbiztonsági Hivatalban dolgozunk. Szeretnénk elbeszélgetni önnel. – A nőt nem mutatta be.

Az jó jel volt, hogy Ekber a tiszteletteljes sziz névmást használta. Ha bűnözőnek tartanak, kezdettől fogva az informális szennel szólít meg.

Csöndben maradtam, és mindent megtettem, hogy megőrizzem a higgadtságomat. Tapasztalatom szerint nem segít, ha ilyen helyzetben felindultan reagálunk. Fontos volt, hogy úgy tűnjön, fogalmam sincs, miért vesznek őrizetbe. A másik oldal élvezte, ha félelmet, aggodalmat vagy zavart lát az embereken.

– Miből él? – kérdezte Ekber. Ez nem kihallgatás volt, hanem valami vizsga.

– Filmrendező vagyok – válaszoltam egyszerűen. Ezt egy bólintással nyugtázta, és tovább kérdezősködött.

– Forgatókönyveket is ír?

Talán az írásaim miatt vesznek őrizetbe, vetődött fel bennem.

– Nem, mások forgatókönyveit rendezem.

– Kiét?

Felsoroltam három szerzőt, köztük a barátomat, Perhát Turszunt.

– Perhát Turszun? Ő az, aki megsértette Mohamed prófétánkat?

Meglepett, hogy egy rendőr szóba hozza ezt, de gyorsan összeszedtem magam. A vallásos nézeteim érdekelték, de azért bosszantott a megjegyzése.

– Olvasta a könyvet, amiben Perhát Turszun állítólag megsértette a prófétát? – kérdeztem, érezhető ingerültséggel a hangomban.

Beszélgetőtársam nem hátrált:

– Nem, de olvastam egy írást a regényről.

– Javaslom, hogy olvassa el a regényt – vágtam vissza. – Egy állami alkalmazott legyen alapos.

Perhát Turszun regénye, Az öngyilkosság művészete tíz évvel korábban jelent meg, és az ujgur irodalomban addig került témákat – elidegenedés, szexualitás, öngyilkosság – boncolgatott. Az irodalmi életben hullámokat keltve kérdőjelezte meg az ujgur esztétikai konvenciókat és társadalmi normákat. Egy konzervatív kritikus igazságtalanul azzal vádolta meg a szöveget, hogy sérti a prófétát, Perhát Turszun pedig nyilvános viták kereszttüzébe került. Akadtak, akik életveszélyesen megfenyegették.

– Maga is író? – kérdezte Ekber.

– Verseket írok.

– Milyen verseket?

– Maga nem értené őket.

– Ó! Elvont, zavaros dolgokat? – vigyorgott gúnyosan. Nem mondtam semmit. Csöndben maradtam. Ismerős utcákon jártunk.

Fogalmam sem volt, hogy miért jöttek értem, de felvetődött bennem, hogy a tizenegynéhány évvel korábbi börtönbüntetésem lehet az ok. Akkor pedig nagy a baj.

1996-ban azt terveztem, hogy Törökországba megyek tanulni. A kirgiz-kínai határnál letartóztattak. „Illegális és nem nyilvános anyagok az országból történő kivitelének kísérlete”, szólt a vád. Rám került a sor abban az időszakban, amikor bármelyik ujgurt le lehetett tartóztatni bármiért. Másfél évet töltöttem már Ürümcsi egyik börtönében, amikor végül három év munkával történő átnevelésre ítéltek. Vagyis büntetésem felét már letöltöttem, így másfél évig raboskodtam a kasgari átnevelőtáborban.

Az iskolai állásomból elbocsátottak, úgyhogy amikor kiléptem a börtön kapuján, nem várt rám munka, pénz és lakóhely, a lakcímkártyám volt az egyetlen tulajdonom.

Éjt nappallá téve dolgoztam, és végül filmrendező lett belőlem. Az állami rendszeren kívül dolgozó „mezítlábas rendezőként” alacsony költségvetésű sorozatokat, videoklipeket és reklámokat forgattam. Nehezen tudtam megélni, és volt, hogy egyáltalán nem jutottam munkához.

Amikor a hszincsiangi tévéadó fordítókat keresett a kínai hírek ujgurra fordításához, a legjobb pontszámot értem el a háromszáz jelentkező közül, de a politikai hátterem ellenőrzésekor kiderült, hogy korábban egyszer már elbocsátottak a munkahelyemről. Nem vettek fel.

Egy ideig írásból próbáltam megélni, de sehogyan sem sikerült. Ekkoriban, 2001 környékén házasodtam össze Merhabával.

Jó néhány évvel korábban találkoztunk. Perhát Turszun másodállásban az ujgur földművelőket segítő kis cégnél dolgozott, és szólt, hogy tegyek én is próbát. Amúgy sem tartottam túl sok órát a hivatalos munkahelyemül szolgáló iskolában, úgyhogy csatlakoztam hozzá. Merhabá nem sokkal korábban lett a cég alkalmazottja. Gyakran észrevettem, hogy ez az értelmes tekintetű lány rám pillant, méreget.

Öt évvel fiatalabb volt nálam, ezért „Táhir aká”-nak kellett volna szólítania. A fiatalabb ujgurok a báty jelentésű aka szóval fordulnak a náluk idősebb férfiak felé. Az idősebb nőkre a hede, nővér szót használják. Merhabá azonban egyszerűen csak „Táhir”-nak hívott. Volt ebben valami szokatlan.

A mezőgazdasági cégnél dolgozva időnként együtt ebédeltünk, és gyakran beszélgettünk. Lassan közel kerültünk egymáshoz.

A börtönben töltött három évem alatt nem vettük fel a kapcsolatot. A szabadulásom után Ürümcsibe visszatérve az egyik első dolgom volt, hogy megkérdezzem Perhát feleségét, Merhabá hajadon-e még. Néhány nappal később megegyeztünk, hogy a Népi Színház bejárata előtt találkozunk.

Amikor odaértem, már várt rám. A legkedvesebb mosolyával nézett rám, de miközben köszöntöttük egymást, láttam rajta, hogy nyugtalan. Három évvel korábban nagyon megbántottam, hogy búcsú nélkül eltűntem. Aztán megtudta, hogy letartóztattak, és három napon át csak sírt, nem ment el otthonról, és képtelen volt enni.

Csípős téli nap volt, mi pedig csak álltunk ott, és beszélgettünk az elsuhanó autók mellett, miközben közeledett a naplemente. A három börtönben töltött évem alatt sok mindenre érzékeny lettem, de ahogy Merhabát hallgattam, elfelejtettem, mennyire fázom.

Később rendszeresen találkoztunk. Az éveken át tartó nyomorúságom végeztével a család melegére vágytam, a Merhabához fűződő kapcsolatom pedig egyre mélyült. Jószívű, kedves nő volt. Gyakran eljött hozzám, törődött velem, az én bánatom az övé is lett.

Végül úgy döntöttünk, hogy összeházasodunk. Kasgarban élő szüleim szerényen éltek, de elég pénzt adtak, hogy bérelni tudjunk egy lakást. Egy barátomtól kölcsönkértem ötezer jüant, ez lett az aprócska hozomány.

– Ne aggódj! – mondta Merhabá. – Együtt dolgozunk, hogy legyen pénzünk, és jól élünk majd. – Az esküvő után együtt fizettük vissza az ötezer jüant.

Miután összeházasodtunk, közösen új lakcímkártyákat kellett igényelnünk az új lakhelyünkön. Elmentem arra a rendőrségre, ahol korábban bejelentkeztem, kikértem az anyagokat, és elvittem az új rendőrségre. A papírmunkát végző han kínai rendőrnő végignézte a dokumentumaimat, és meglepetésemre megjegyezte:

– A mostani személyigazolvány-száma eltér a lakcímbejelentési adatbázisban található számtól.

– Mit jelent az, hogy eltér? – lepődtem meg.

– Az eredeti személyigazolványa száma 11-gyel kezdődik, vagyis pekingi – válaszolta katonásan –, de a mostani kártya száma 65-tel kezdődik, azaz Ürümcsiből való. Ez így nincsen rendben. Mindenkinek csak egy száma lehet. Magának a pekingi számít.

Egy darabig nem találtam szavakat.

– Mit tegyek most? – kérdeztem végül.

– Menjen vissza a rendőrségre, ahonnan a papírjait hozta. Tegye rendbe a személyigazolvány-számát, és utána jöjjön vissza. Egyébként nem tudjuk ide bejelenteni.

Amikor Pekingbe mentem főiskolára, a törvénynek megfelelően magammal vittem a lakcímkártyámat. Nem sokkal később Kínában bevezették a személyigazolvány-kártyákat, és én is kaptam egyet. A pekingi bejelentkezéshez pekingi számú kártya járt. Miután visszatértem Ürümcsibe, elvittem a lakcímkártyámat a helyi rendőrségre, és egy új személyigazolványt kaptam ürümcsi számmal. Nem különösebben foglalkoztam az egésszel, magától értetődőnek vettem, hogy a lakcímkártyámmal együtt a személyigazolvány-számom is megváltozik. Hat éven át gond nélkül használtam a kártyát, és csak most derült ki, hogy a száma nem stimmel.

Másnap visszatértem a régi rendőrségre, és elmagyaráztam a helyzetem. A lakcímbejelentő-rendszerért felelős han kínai rendőrtiszt, akitől előző nap a szükséges papírokat kaptam, rögtön átlátta a helyzetet, de csak ült ott, és nem mondott semmit.

– Valóban nincsen rendben? – kérdeztem. Biztos akartam lenni a dologban, de ő nem akarta elismerni, hogy hibát követtek el. Az állami hivatalnokok és különösen a rendőrök nem szeretik beismerni a tévedéseiket. Hat évvel korábban valószínűleg egy másik rendőr változtatta meg a számomat, de a rendőrnő, akivel ekkor beszéltem, védte a társát, védte a mundér becsületét.

– Miért nem vette észre a problémát akkor? – emelte fel végül a fejét.

– Feltételeztem, hogy ha máshonnan jelentkezem át Ürümcsibe, a személyigazolványom száma is megváltozik.

– Maga hibázott – jelentette ki határozottan a nő, és erre már én is elveszítettem a türelmemet:

– Önök követték el a hibát, és most rám akarják kenni? Én nem tudom megváltoztatni a számomat, mindez az önök felelőssége.

– A dolog nem így működik – mondta a nő, és láthatóan eleresztette a füle mellett, amit mondtam. – Hozzon egy bocsánatkérő levelet, ismerje el, hogy az ön hibája, hogy akkor nem vette észre, mi történt, és akkor elindítom a szükséges ügyintézést.

Nem volt értelme a további szócséplésnek. Örülhettem, hogy egyáltalán rendezni lehet a helyzetet, még ha azon az áron is, hogy magamra kell vállalnom a felelősséget. Megírtam a bocsánatkérő levelet, a rendőrtiszt pedig kitöltötte az „Igazolás hszincsiangi lakos kártyaszámának változásáról” névre hallgató nyomtatványt. Kijelentettem, hogy a jelenlegi kártyaszámom nem helyes, és vissza kell állítani az előző számot. A nő lepecsételte a nyomtatványt.

A régi igazolványszámom visszaállításával életem előző hat éve, így a börtönben töltött három évem is szám nélküli életté vált. Valójában mindez áldás volt számomra. Abban reménykedtem, hogy a büntetésem és a bebörtönzésem kitörlődött a rendőrségi rendszerekből. A hálózatra kötött számítógépeket ekkor még nem használták széles körben.

Amikor összeházasodtunk Merhabával, egyikünknek sem volt állandó állása, kisebb munkákból próbáltunk megélni. Keményen dolgoztunk, immáron mint család, a napjaink hosszúak, de boldogok voltak. Végül egy magán-médiavállalatnál kezdtem el filmeket rendezni. Két gyermekünk született. Hét éven át lakást béreltünk, aztán sikerült hitelt felvennünk, és megvettük a saját ingatlanunkat.

A filmrendezői munkásságom egyre ismertebbé vált. Folytattam a versírást, és költőként is ismertséget vívtam ki. Rengeteg erőfeszítést és visszaesést követően végre révbe értünk, és kezdtük biztonságban érezni magunkat.

A börtönből való kiszabadulásom utáni tíz évben a rendőrség – ahogy más ujgur értelmiségieket, úgy engem is – különböző indokokkal időről időre megkeresett. Ám egyik ilyen megkeresés sem kötődött a börtönbüntetésemhez. A személyigazolvány-számom megváltozása mellett mindezt annak is köszönhettem, hogy Kizilszú prefektúrában vettek őrizetbe, de a lakcímkártyám ürümcsi volt. A rendőrség a különösen fontos ügyeket leszámítva csak a saját körzetének dolgaival foglalkozott. Így nehezen volt kivitelezhető, hogy egy Kizilszúban szolgáló rendőr 1500 kilométert utazzon Ürümcsibe, hogy szemmel tartson engem.

Ha ezúttal a börtönéveim miatt az ürümcsi rendőrség felvett a feketelistájára, életem hátralévő részében megfigyelés alatt fogok állni, és búcsút mondhatok a családom nehezen kivívott békéjének.

Egy szűk, külvárosi úton haladtunk tovább, majd megálltunk a Tengritag kerület rendőrkapitányságának épülete előtt. A civilruhás tisztek egy emeleti, jellegtelen irodába vezettek. Három asztal és három szék, mindegyik asztalon egy-egy átlagos számítógép. Az asztalokat és a számítógépek képernyőjét por borította. Legalább egy hónapja senki sem lépett be ide, gondoltam.

Ekber az ajtóhoz legközelebb lévő székre mutatott, hogy oda üljek le. A rendőrnő eltűnt.

– Szeretne inni valamit? – kérdezte Ekber.

– Egy kólát elfogadok – válaszoltam.

Midzsit kiment az irodából. Ekber bekapcsolta az egyik számítógépet, és udvariasan megkérdezte:

– Elkérhetem a személyigazolványát? – Kivettem a tárcámból, és odaadtam neki, ő meg az asztalra helyezte.

Midzsit három hideg Coca-Colás dobozzal tért vissza. Egyet nekem, egyet pedig Ekbernek adott. Ekber kiment a szobából. Ittam a kólát, és próbáltam nyugodtnak látszani. Midzsit letette az italát az asztalra, és a vibráló számítógép-képernyőre pillantott, majd megindult az ajtó felé. Mielőtt kilépett volna, megkérdeztem, hogy használhatom-e a vécét. A reakciójára voltam kíváncsi. Senki sem volt odakint a folyosón. Kövessem, mondta Midzsit, és elvezetett a néhány ajtóval arrébb lévő mellékhelyiséghez. Bementem. Midzsit jött utánam, szemmel tartott. Láthatóan fontos voltam nekik.

Miután visszamentünk az irodába, leültem a helyemre. Midzsit kiment.

Majdnem egy órán át egyedül hagytak. Pszichológiai hadviselést folytattak. Bárki kerül a helyzetembe, minél hamarabb tudni szerette volna, hogy miért hozták ide, és minél tovább marad információ nélkül, annál feldúltabbá, zavartabbá és elkeseredettebbé válhat. Tisztában voltam mindezzel, úgyhogy valamelyest sikerült kordában tartanom az izgatottságomat.

Ekber és Midzsit végül visszatért az irodába. Az utóbbi kezében egy köteg vonalas papír és egy toll. Ekber odahúzott mellém egy széket, oda ült le, Midzsit az ablaknál lévő számítógépnél helyezkedett el.

– Talán nem volt még ilyen helyen – kezdett bele Ekber. – Biztosan ideges. Ne aggódjon, nincs miért. Csak néhány kérdést szeretnénk feltenni. Őszintén válaszoljon, és akkor végzünk is.

Most már tudtam, hogy a kihallgatásomnak semmi köze a börtönben töltött időszakomhoz. Igencsak megkönnyebbültem.

– Természetesen – bólintottam magabiztosan.

Ekber módszeresen és kitartóan tette fel az életemre és személyes adataimra vonatkozó kérdéseit: név, kor, cím, munkahely, családtagok, rokonok, rövid életrajz és a többi. Ez volt a hivatalos bevezetés.

Az életem eseményeiről beszámolva a börtönéveimet kihagytam, és azt sem vallottam be, hogy kirúgtak a munkahelyemül szolgáló iskolából. „Felmondtam.” A kilencvenes évek közepén egyébként is divatos volt „tengerbe ugrani”. Számos köztisztviselő és állami cégnél dolgozó munkavállaló hagyta ott a biztos állását, és szerencsét próbált a magánszektorban. A „felmondásom” a legkevésbé sem vonta magára a figyelmet.

Midzsit jegyzetelt, és miközben mondtam a magamét, többször is a személyigazolványomra pillantott.

Az írnoknak meggyűlt a baja a tollával. Újra és újra megrázta, hogy a tinta folyni kezdjen. Megsajnáltam, de nem volt nálam saját íróeszköz, hogy kölcsönadjam neki. A türelme azonban meglepett. Ha velem történik hasonló, biztosan átmegyek egy másik irodába, hogy új tollat keressek magamnak.

A hátteremről szóló információk birtokában Ekber a cégemről kezdett érdeklődni. Részletesen beszámoltam a tevékenységünkről.

– Vannak nemzetközi kapcsolataik? – kérdezte könnyedén.

Rögtön rájöttem, honnan fúj a szél. Kiderült a lényeg: ma a külföldi ismerőseimről fognak kikérdezni.

– Úgy tudom, hogy az egyik alkalmazottunk lánya külföldön tanul – mondtam őszintén.

– És önnek? Önnek vannak külföldi kapcsolatai? – kérdezte Ekber a témához közelítve.

– Két kapcsolatom él külföldön. Dzsüret barátom Japánban doktorál. Rendszeresen kommunikálunk. Egy másik barátom, Ablet Hollandiában folytat doktori tanulmányokat. Vele is szoktam telefonon érintkezni. – Közben eszembe jutott az egy héttel korábban Ablettel folytatott, több mint egy órán át tartó beszélgetésünk, és rögtön világosabb lett, hogy miért kerültem ebbe az irodába.

Ekber először Dzsüretről érdeklődött. Szándékosan jutott el kerülőúton a célpontig. Úgy döntöttem, hogy próbára teszem. Ablet érdekli, ezért ráérősen beszéltem a Dzsürethez fűződő kapcsolatomról. Éreztem, hogy Ekber egyre türelmetlenebbül hallgatja az apró részleteket. Éppen azt részleteztem, hogy Dzsüret hogyan készült fel a Japánban folytatott tanulmányaira, amikor Ekber félbeszakított:

– Mi a helyzet Ablettel? Milyen kapcsolatban van a Hollandiában élő férfival?

Eljutottunk a lényegig. Elmondtam, hogy régóta közelről ismerem Abletet, aki mielőtt tanulni ment volna Hollandiába, egy Ürümcsiben működő kiadó szerkesztője volt. Mikor és miért beszéltem vele utoljára, kérdezte Ekber.

Ablet az előző hét előtti szombaton hívott fel, délben. Tíz nappal korábban megkérdezte, hogy küldenék-e neki a verseimből. Ablet felesége nemrégen érkezett Ürümcsiből Hollandiába, igencsak ráér, és azt tervezi, hogy ujgur verseket fordít majd angolra. A beszélgetésünket követően egy tucat verset küldtem el Abletnek e-mailben, de valamiért nem kapta meg őket. Szombati beszélgetésünk során erről beszélt. Én pedig megígértem, hogy hamarosan újra elküldöm a verseket.

Utána az ujgur értelmiségi életet vitattuk meg. A mély társalgást az ebédet jelző Merhabá próbálta rövidre zárni, de nekem nem volt szívem félbeszakítani a világ túloldalán élő barátomat.

Részletesen beszámoltam Ekbernek a telefonbeszélgetésről. Mondanom sem kell, hogy semmi olyan nem került szóba, ami felkelthette a rendőrség figyelmét. Az ujgur értelmiségiek kifejezetten elővigyázatosan használják a telefont. Gyakran viccelünk azzal, hogy a rendőröknél is szigorúbban kordában tartjuk magunkat. Úgy tűnt, hogy nem a tartalom, hanem sokkal inkább a beszélgetés hossza keltette fel a hatóságok figyelmét. A rendőrök tudni szerették volna, hogy miről beszélgethet egy külföldön és egy Ürümcsiben élő ujgur több mint egy órán keresztül.

Ekbert minden bizonnyal kielégítette a részletes beszámolóm. Érezhetően nyugodtabb arckifejezést öltött.

– Értem. Ezt szerettük volna tudni – mosolyodott el. – Látom, hogy ön is Pekingben tanult. Én a Közbiztonsági Egyetemen végeztem a fővárosban.

– Valóban? – mosolyodtam el én is, de abban a pillanatban az idegesen otthon üldögélő Merhabá jelent meg a lelki szemem előtt. Azonnal menni akartam, de Ekberen nyoma sem látszott a sietségnek.

– Természetesen én jóval fiatalabb vagyok, úgyhogy akának kell szólítanom. Most, hogy megismerkedtünk, maradjunk kapcsolatban.

Erre vágytam a legkevésbé, de nem volt választásom, bele kellett egyeznem.

– Természetesen – mondtam udvariasan.

– Ha időnk engedi, összefutunk. Ha én nem tudom hívni, majd Midzsit jelentkezik. Együnk egy jót, és beszélgessünk!

A nyakamra került a kötél.

– Magától értetődő. Hívjanak csak, amikor önöknek megfelel.

– Jaj, még valami – tette hozzá Ekber komoly arcot vágva. – Hogyan szokott online kommunikálni?

– Emailen vagy QQ Messengerrel.

– Az Abletnek küldött versei még mindig megtalálhatóak az emailjei között?

Ekber ellenőrizni akarta, hogy igazat mondtam-e, és meg akarta nézni, hogy mennyire problematikusak azok a versek politikai szempontból.

– Ott kell hogy legyenek.

– Akkor legyen szíves, adja meg az email-címét, a QQ-számát és a jelszavait. – Ekber hangszíne nyersre váltott. – Délután hat óra van. Huszonnégy órán keresztül ne használja egyiket sem.

Midzsit a kész jelentés utolsó oldalára lapozott. Odatette elém, és felém nyújtotta a nehezen működő tollat is, amit néhányszor megráztam, majd leírtam a kért információkat. Midzsit visszaadta a személyigazolványomat.

Együtt sétáltunk ki az épületből.

– Rendben, Táhir aka, maradjunk kapcsolatban! – mondta az indulni készülő Ekber. Én pedig teljesen üresnek éreztem a gesztust, hogy akának hív.

– Hogyan fogok hazajutni? – kérdeztem bosszankodva. – Maguk hoztak ide, nem tudnának hazavinni?

Fél napon át kérdeztek ki minden jogalap nélkül, és most én oldjam meg a hazautam?

Egyikük sem számított a kérdésre. Ekber el is bizonytalanodott, Midzsit meg csak nézett a főnöke felé.

– Jaj, persze, persze – tért magához gyorsan Ekber. – Midzsit hazaviszi. Merhabá hede már biztosan várja magát. Miért nem hívja fel, hogy megnyugtassa? – vetette fel emberségességet színlelve.

Midzsit ugyanazzal a kocsival vitt vissza, amivel elhoztak. Már besötétedett, mire a házunkhoz értünk.

Amikor beléptünk az ajtón, Merhabá a karomba vetette és elsírta magát. Halálosan izgult. A lányaink, Aszéna és Almila is odaszaladt, és rám csimpaszkodtak.

Miután a rendőrök elvittek, Merhabá a barátainkat és az ismerőseinket kezdte hívogatni, hogy segítséget kérjen bárkitől, akinek kapcsolatai vannak a rendőrségen. Több ismerősünk már telefonálni is kezdett. Gyorsan felhívtam őket, minden rendben, hazaértem, mondtam. Megköszöntem a segítségüket, és kértem, hogy ne érdeklődjenek tovább.

Másnap este, néhány órával azután, hogy letelt az Ekber kijelölte huszonnégy órás időszak, kidobtam az email fiókomat meg a QQ-számomat, és újra regisztráltam. Úgy döntöttem, hogy egy ideig nem fogok külföldön élő emberekkel kommunikálni, így Ablettel és Dzsürettel sem.

Két héttel később éppen az irodában dolgoztam, amikor Ekber felhívott. A kölcsönös üdvözlést követően közölte, hogy szívesen beszélgetne velem személyesen, ha ráérek. Udvariasan elmagyaráztam neki, hogy rendkívül elfoglalt vagyok, de néhány nap múlva talán összefuthatunk. Azt terveztem, hogy majd mindig kimentem magam, és akkor talán megszabadulok tőlük. Biztos voltam abban, hogy ha csak egyszer is találkozunk, akkor sohasem lesz vége a dolognak. A rendőrségtől való félelmemre játszottak, hogy minél többet kipréseljenek belőlem. Abban reménykedtek, hogy jelentek a környezetemben lévőkről, de legalábbis én állom majd az ebédek számláit.

Eltelt néhány hét. Ezúttal Midzsit hívott fel. Ekber beszélni akar velem, mondta. Gyorsan előálltam egy újabb kifogással: egy dokumentumfilmen dolgozom, és két végén égetem a gyertyát, hogy befejezzem. Egy darabig nem lesz szabadidőm, de amint elszabadulok, én fogom felhívni Ekbert. Láthatóan nem eresztettek el könnyen.

Ebben az időszakban az Autonóm Régió Kulturális Minisztériuma a területünk délnyugati részén élő dolan ujgurok kultúráját bemutató fesztivált rendezett a dolan kultúra központjának tartott Mekit megyében. Megnyitóként egy nagyobb művészeti előadást terveztek. Az állam igazgatót nevezett ki, hogy felügyelje az előadást, de rendkívül elfoglalt emberről lévén szó szükség volt – különösen a fesztivált közvetlenül megelőző időszakban a helyszínen, Mekitben – a napi ügyeket irányító igazgatóra is. Engem kértek fel.

Éppen egy taxiban tartottam a repülőtérre, amikor Midzsit felhívott, és megint találkozót kért. Úgy véltem, hogy eljött az idő, hogy kihúzzam a fejemet a hurokból.

– Állami megbízásból Mekitbe tartok – harsogtam. – Egy hónapig ott leszek. Nincsen időm cseverészni, hagyjanak már békén. Ha elkövettem valamit, vegyenek őrizetbe. Ha nem, ne hívogassanak és kérjenek tőlem elképesztő dolgokat. – Sokszorosan hangsúlyoztam, hogy állami megbízásból utazom. Az állam embereit csak az állammal lehet megfélemlíteni. A hozzám hasonló, rendszeren kívül működő emberekkel szabadon zsarnokoskodnak.

A taktikám működött. Nem telefonáltak többet.

Május elején egy barátom esküvőt tartott az Ürümcsiben álló Szőlőskert étteremben. A városban élő szinte összes barátom és ismerősöm jelen volt az eseményen, amelyet ceremóniamesterként vezényeltem le.

Éppen kijöttem a mellékhelyiségből, amikor belefutottam Ekberbe.

– Ó, maga is vendég? – kérdeztem hidegvérűen.

– Igen, az esküvőre jöttem – válaszolta zavartan. – Majd beszélünk – mondta, és besietett a mellékhelyiségbe.

Diszkréten a vőlegény és menyasszony asztalához sétáltam, és megkérdeztem az egyik barátomat, hogy meghívtak-e egy Ekber nevű rendőrt. Mint kiderült, a vendéglistán nem volt ilyen nevű ember. Az eseményen betöltött szerepemnek köszönhetően annyiszor jártam fel s alá a teremben, ahányszor csak akartam, így szemmel tarthattam volna Ekbert, de sehol sem találtam.

A vőlegény külföldi tanulmányokat követően nemrégen tért haza, és egy amerikai barátunk is ott volt a vendégek között. Feltételeztem, hogy Ekber hívatlan jelenlétét ezeknek a körülményeknek köszönhetjük. A külföldi kapcsolatokkal rendelkező személyeket kellett szemmel tartania. Semmi sem kerülte el a titkosrendőrség figyelmét.

Bár tisztában voltam azzal, hogy nincsen menekvés a rendszeres rendőri zaklatás elől, és kicsi a valószínűsége, hogy a helyzet javulni fog, bíztam benne, személy szerint én valahogy majd elkerülöm, hogy megint megkeressenek. Belefáradtam abba, hogy félelemben éljek.

Tartalom

Az angol fordító előszava

Prológus – A kihallgatás

1. Telefonhívás Pekingből

2. Önelégültség

A női börtön

3. Hívatlan vendégek

4. Eli, a könyvárus

5. Vörös karszalag

Egység útja

6. Egy autó ablakából

7. A kulcs

8. A rendőrség pincéje

Ismeretlen helyed

9. Útlevelek

10. Elutasítás

11. Távoli part

Elveszve Párizsban

12. Fehér cetlik és kék cetlik

13. A viharban

14. Ha értem jönnek éjjel

15. Becsukódik az ajtó

Test

16. A lakás

17. Búcsú nélkül

18. Csak odaút

Valahol másutt

Epilógus – Száműzött álmok

Mi is ez?

Köszönetnyilvánítás

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Túry Melinda

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Csuhai István

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Tördelte Kaposvári Franciska

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License