Fordította

Molnár Zsófia

Szüleim, Francine és Yvan Perrin emlékére.

Patricia Lopez „Paquitá”-nak és Sophie Daullnak.

1

Ha benne ő nem él, halott világ a táj.

A szomszédaim nem szívbajosak. Nincsenek gondjaik, nem esnek szerelembe, nem rágják a körmüket, nem hisznek a véletlenekben, nem tesznek ígéreteket, nem csapnak zajt, nem aggódnak a társadalombiztosításuk miatt, nem sírnak, nem keresgélik a kulcsukat, a szemüvegüket, a távirányítót, nem futnak a gyerekeik, sem a boldogságuk után.

Nem olvasnak, nem fizetnek adót, nem fogyókúráznak, nem válogatnak, nem másítják meg a véleményüket, nem ágyaznak be, nem dohányoznak, nem írnak maguknak listákat, nem rágnak meg hatszor minden szót, mielőtt kimondanák. Nem pótolhatók.

Nem hízelegnek, nincsenek nagy vágyaik, nem tartanak haragot, nem kacérkodnak, nem sunnyognak, nem nagyvonalúskodnak, nem irigykednek, nem féltékenykednek, nem hanyagolják el magukat, nem ügyelnek a tisztálkodásra, nem lehengerlők, nem szellemesek, nincsenek függőségeik, nem verik a fogukhoz a garast, nem mosolyognak, nem ügyeskednek, nem bántanak senkit, nem szeretnek, nem morgolódnak, nem álszenteskednek, nem kedvesek, nem durvák, nem puhányak, nem gonoszak, nem hazudnak, nem lopnak, nincs játékszenvedélyük, nem bátrak, nem lusták, nem ájtatosak, nem esendők, nem bizakodnak.

Halottak.

Egyedül az különbözteti meg őket egymástól, hogy milyen fából készült a koporsójuk: tölgyből, fenyőből vagy mahagóniból.

2

Mi lesz velem, ha többé nem hallom lépteid zaját, melyikünk foszlik köddé, rám vagy rád várnak odaát.

A nevem Violette Toussaint. Régebben egy vasúti sorompót őriztem, most egy temető kapuját őrzöm.

Kóstolgatom az életet, lassan, apró kortyokban fogyasztom, mint a mézes jázminteát. És esténként, miután a temetőt bezártam, a kulcsot pedig felakasztottam a helyére, a fürdőszoba ajtófélfájára, belépek a mennyországba.

Nem a szomszédaim mennyországába. Nem, nem abba.

Az élők paradicsomába: előveszem a portóit – 1983-as évjárat –, amiből minden év szeptember elsején menetrendszerűen kapok egy üveggel José-Luis Fernandeztől. És este hét óra körül, ha esik, ha fúj, szertartásosan teletöltök vele egy kis kristálypoharat, vigyázva, mintha a szabadság utolsó pillanatait, a vénasszonyok nyarát engedném ki a palackból.

Kétgyűszűnyi rubinpiros nedű. Porto szőlőinek vére. Lehunyom a szemem. És ízlelgetem. Már az első korty is elég, hogy beragyogja az estémet. A másodikat sem az alkohol kedvéért iszom meg, hanem mert szeretem, hogy a fejembe száll.

José-Luis Fernandez minden héten meglátogatja Maria Fernandez, született Pinto (1956–2007) sírját, és friss virágot tesz rá, kivéve júliusban, olyankor én veszem át tőle a stafétát. Ezért kapom tőle a portóit, köszönetképpen.

A jelen, amiben most élek, égi adomány. Ez az első gondolatom minden reggel, amint kinyitom a szemem.

Volt idő, amikor rettenetesen boldogtalan voltam, sőt, szinte alig léteztem. Megsemmisültem. Kiürültem. Olyan voltam, mint a szomszédaim, csak én rosszabbul viseltem. A létfontosságú szerveim működtek, de nélkülem. Súlytalanul lebegtem. Kiszállt belőlem a lélek, ami állítólag minden emberben, legyen az kövér vagy sovány, magas vagy alacsony, fiatal vagy öreg, pontosan 21 grammot nyom.

De mivel soha nem szerettem sajnáltatni magam, egy nap elhatároztam, hogy ez nem mehet így tovább. Elvégre semmi sem tart örökké, egyszer minden boldogtalanságnak vége szakad.

Eleve hátrányból indultam. Az Ardennekben születtem, Franciaország északkeleti csücskében, ami már majdnem Belgium, ott, ahol az éghajlat sem ilyen vagy olyan, csak afféle köztes „mérsékelt kontinentális” (ősszel sok csapadék, télen gyakori fagyok) – amikor Jacques Brelt hallgatom, mindig úgy képzelem, ennek a vidéknek a szürkeségéről énekel –, és az anyám azonnal lemondott rólam, látni sem akart.

Amikor a világra jöttem, nem sírtam fel. Úgyhogy a nővérek félre is tettek, mint egy 2 kiló 67 dekás, gazdátlan csomagot, amíg kitöltötték a szükséges nyomtatványokat, hogy lejelentsék a hatóságoknak, hogy még meg sem érkeztem, máris távoztam az élők sorából.

Halva született, élő halott, ez voltam. Egy élettelen, névtelen gyerek.

De mivel a hivatalos iratokon valamilyen nevet mégiscsak fel kellett tüntetni, a bába hirtelenjében elnevezett, így lettem Violette.

Nyilván azért, mert lila voltam tetőtől talpig.

Annak pedig pár perccel később már nem tulajdonított különösebb jelentőséget, hogy a bőröm rózsaszínbe váltott, így a halotti helyett a születési anyakönyvi kivonatomba is ez a név került be.

Nem is inkubátorba helyeztek, csak egy radiátorra. Átmelegedtem. Biztosan azért hűltem ki az anyám hasában, mert nem akart. De a forróság magamhoz térített. Azt hiszem, ezért szeretem annyira a nyarat. Olyan vagyok, mint egy napraforgó: amint előbújnak az első napsugarak, valahányszor csak tehetem, süttetem velük az arcom.

A leánykori nevem Trenet, az énekes, Charles Trenet után. Valószínűleg ezt a családnevet is ugyanattól a bábától kaptam, akitől a keresztnevemet. Biztosan rajongott Charles-ért. Akinek egyébként később én is a rajongója lettem. Sokáig úgy tekintettem rá, mint valami távoli rokonra, egy amerikai nagybácsira, akivel sohasem találkozhattam. Ha az ember kitartóan rajong egy énekesért, és betéve tudja minden dalát, egy idő után úgy érzi, mintha tényleg egészen közel állna hozzá.

A Toussaint nevet csak később vettem fel. Akkor, amikor hozzámentem Philippe Toussaint-hez. Már amikor megtudtam a nevét, óvakodnom kellett volna tőle. Mindenszentek, ezt jelenti. De hát vannak férfiak, akiknek a nevében ott a tavaszi mező vagy a jámborság, mégis verik a feleségüket. Egy szépen csengő névtől senki sem lesz jobb ember.

Az anyám sohasem hiányzott. Talán csak olyankor, amikor beteg voltam és felment a lázam. Amikor nem volt semmi bajom, rendesen gyarapodtam. Úgy nyúltam, mint akit húznak, és a szüleim hiánya mintha tartást adott volna nekem. Szép egyenes a tartásom. Erre a mai napig ügyelek. Még akkor sem hajlott meg a gerincem, amikor a bánattól összetörtem. Elég gyakran kérdezik tőlem, hogy jártam-e klasszikus balettre. Mire azt válaszolom, hogy nem. Hogy engem a hétköznapok neveltek fegyelemre, azok tanítottak meg nap mint nap felszegett állal és lábujjhegyen járni.

3

Ragadjon el, ha kell, ragadjon téged is velem, a sírunkon egy nap úgyis sok virág terem.

1997-ben, amikor a sorompónkat automatizálták, a férjem és én elveszítettük az állásunkat. Még az újságba is bekerültünk emiatt. Úgy írtak rólunk mint járulékos veszteségről, a fejlődés utolsó áldozatairól, elvégre a miénk volt Franciaország legutolsó megmaradt kézi vezérlésű vasúti sorompója. A riporter fotóst is hozott magával, hogy legyen mivel illusztrálni a cikket. A kép kedvéért Philippe Toussaint átkarolta a derekamat. A felvételen mosolygok, de közben a világ összes szomorúsága ott ül a szememben.

Aznap, amikor a cikk megjelent, Philippe Toussaint halálra vált arccal jött haza az azóta megboldogult munkaügyi központ helyi kirendeltségéből: akkor szembesült vele, hogy tovább nem úszhatja meg, kénytelen lesz dolgozni. Addig ugyanis megszokta, hogy mindent elvégzek helyette. Semmittevés terén nem volt párja, megütöttem vele a főnyereményt. Mint akinek telitalálata van a lottón, és ráadásként még a jokerét is kisorsolják.

Hogy lelket öntsek bele, elé toltam egy hirdetést: „Temetőgondnok – életre szóló hivatás.” Úgy nézett rám, mintha elment volna a józan eszem. 1997-ben nem volt nap, hogy ne úgy nézett volna rám, mint akinek elment a józan esze. Vajon minden férfi úgy néz a feleségére, akit egykor szeretett, de már kiábrándult belőle, mintha annak elment volna a józan esze?

Mondtam neki, hogy véletlenül akadt a kezembe ez a hirdetés. Hogy Brancion-en-Chalon önkormányzata kimondottan házaspárt keres a helyi temető rendben tartására. Meg hogy a halottakkal nincs annyi vesződség, és nem is olyan zajosak, mint a vonatok, a munkaidő pedig kötött. És hogy már beszéltem is a polgármesterrel, aki kész azonnal alkalmazásba venni minket.

A férjem egy szavamat sem hitte. Azt mondta, hogy nem hisz a véletlenekben. Meg hogy inkább éhen döglik, mint hogy „oda” költözzön, és részt vegyen ebben a hullabizniszben.

Bekapcsolta a tévét, és leült nintendózni. Legtöbbször a Super Mario 64-gyel játszott, aminek az a lényege, hogy a játékosnak minden világban be kell gyűjtenie az összes csillagot. Én beértem volna egyetlen csillaggal is: a szerencsecsillagommal. Legalábbis ezt gondoltam, miközben néztem, ahogy Mario fel-alá szaladgál, hogy megmentse Peach hercegnőt Bowser fogságából.

De nem hagytam annyiban a dolgot. Győzködtem, hogy ha elvállalnánk a gondnoki állást, mindkettőnknek lenne külön fizetése, és sokkal jobb is, mint a vasútnál volt, meg hogy ki gondolta volna, hogy a halottakkal többet lehet keresni, mint a vonatokkal. Azt is mondtam neki, hogy lenne egy szép szolgálati lakásunk, ahol még a rezsit sem nekünk kellene kifizetni. És legalább végre kiköltözhetnénk ebből a rozoga bakterházból, ami télen beázik, mint egy léket kapott csónak, nyáron meg olyan rideg, mint az Északi-sark. Hogy milyen jó alkalom lenne ez az újrakezdésre, igazán ránk férne, meg hogy teszünk majd csinos függönyöket az ablakokra, hogy ne kelljen állandóan látnunk a szomszédainkat, a kereszteket, a gyászoló özvegyeket, az égvilágon semmit. Hogy azok a függönyök nem engedik majd beszivárogni az otthonunkba a mások szomorúságát. Megmondhattam volna neki az igazat, hogy azok a függönyök nem mások miatt kellenek, hanem hogy az én szomorúságom ne szivároghasson ki a házból. De ezt mégsem mondhattam. Úgy volt a legjobb, ha erről inkább nem mondok neki semmit. Ha nem adom ki magam. Csak telebeszélem a fejét. Addig, amíg be nem adja a derekát.

Hogy végképp meggyőzzem, biztosítottam, hogy neki SEMMIT sem kell majd csinálnia. Mert úgyis van már ott három sírásó, akik elvégeznek minden karbantartási munkát, és a sírokkal, a parcellázással is ők foglalkoznak. Nekünk csak annyi lenne a dolgunk, hogy reggel kinyitjuk, este bezárjuk a kaput. És napközben rendelkezésre állunk. Az időbeosztás igazán nem megterhelő. Lesz nyári szabadság, olyan hosszú, mint a Lyon–Genf vonalon az az óriási viadukt, és a hétvégéket is kihasználhatjuk. A többiről én magam gondoskodom. Minden másról.

Super Mario megtorpant. A hercegnő alábucskázott.

Lefekvés előtt Philippe Toussaint még egyszer a kezébe vette és újraolvasta a hirdetést: „Temetőgondnok – életre szóló hivatás.”

A sorompónk a Nancyból dél felé kivezető vasúti pályán, Malgrange-sur-Nancynál volt. Az életemnek abban az időszakában gyakorlatilag alig volt bennem élet. „A halálomnak abban az időszakában”, így pontosabb lenne. Felkeltem, felöltöztem, dolgoztam, bevásároltam, aludtam. Altatóval. Eggyel, vagy inkább kettővel. Vagy többel. És viseltem, hogy a férjem úgy néz rám, mintha elment volna a józan eszem.

Az időbeosztásom borzasztóan megterhelő volt. Hétköznapokon legalább tizenötször húztam fel és eresztettem le a sorompót. Az első vonat 4 óra 50-kor haladt át, az utolsó 23:04-kor. Rendszerint meg sem vártam, hogy berregni kezdjen a csengő. Előre tudtam, mikor kell megszólalnia. Pokoli volt a tempó, amit persze nem egyedül kellett volna vinnem, váltásban kellett volna dolgoznunk. De Philippe Toussaint csak a motoros kiruccanásai útvonalát meg a szeretőit váltogatta.

Istenem, mennyit ábrándoztam, miközben elnéztem, hogy suhan át előttem az a sok-sok utas! Pedig azon a vonalon csak pár kocsis személyvonatok közlekedtek, amik Nancy és Épinal között megálltak minden porfészekben, és a környékbelieken kívül más csak elvétve használta őket. Mégis annyira irigyeltem azokat a férfiakat és nőket! Úgy képzeltem, mind ilyen-olyan találkákra mennek, és rettenetesen vágytam arra, hogy bárcsak nekem is lennének találkáim, akárcsak azoknak a gyorsan tovatűnő átutazóknak.

*

Három héttel az újságcikk megjelenése után áthurcolkodtunk Burgundiába. A szürkeséget lecseréltük a zöldre. A betont a természetre, a vasút kátránybűzét a vidék illataira.

1997. augusztus 15-én érkeztünk meg a brancion-en-chaloni temetőbe. Egész Franciaország nyaralt. A helyi lakosok szétszéledtek. Egyetlen madár sem repkedett ágról ágra a sírok fölött. Egyetlen macska sem nyújtózkodott a virágok között. A kánikulában még a hangyák és a gyíkok sem tudtak megmaradni az átforrósodott márványlapokon. A sírásók szabadságon voltak, a halottak vártak a sorukra. Magányosan sétálgattam a parcellák között, és olvasgattam azoknak az embereknek a neveit, akiket már nem ismerhetek meg soha. Mégis szinte az első pillanatban jóleső érzés fogott el. Úgy éreztem, a helyemen vagyok.

4

Az ember örök, csak vándorút a földi lét, szívünkben mi visszük tovább örök emlékét.

Amikor a kis huligánoknak épp nem jut eszükbe rágógumit tömni a zárba, én nyitom és zárom a temető súlyos vaskapuját.

A nyitvatartás évszakonként változik.

Március 1. és október 31. között reggel 8 órától este 7-ig.

November 2. és február 28. között reggel 9-től délután 5 óráig.

Február 29-éről senki sem rendelkezett.

November 1-jén reggel 7-től este 8-ig.

Amióta a férjem lelépett – pontosabban eltűnt –, én vettem át az ő munkakörét is. A hivatalos rendőrségi nyilvántartásban Philippe Toussaint neve az eltűnt személyek között szerepel.

De bőven akad férfitársaságom. Először is a három sírásó, Nono, Gaston és Elvis. Mellettük pedig a temetkezési vállalat három munkatársa, a Lucchini fivérek, név szerint Pierre, Paul és Jacques, valamint Cédric Duras atya. Ezek a férfiak naponta többször mind benéznek hozzám. Isznak egyet, esetleg készítek nekik valamit enni. A veteményesben is segítenek, cipelik helyettem a komposztot, és ha kell, megszerelik a kerti csapot. Nem úgy tekintek rájuk, mint a munkatársaimra, hanem mint barátokra. A konyhámba akkor is szabad bejárásuk van, ha nem vagyok otthon; főznek maguknak egy kávét, utána gondosan elöblítik a csészét, és mennek tovább a dolgukra.

A sírásóké hálátlan szakma, az emberek általában tartanak tőlük, sőt undorítónak találják a munkájukat. Ehhez képest az én sírásóim a legkedvesebb és a legszórakoztatóbb emberek, akikkel valaha találkoztam.

Nonóban vakon megbízom. Őszinte, egyenes ember, tele életörömmel. Mindenből viccet csinál, és bármire kapható. Kivéve egyet: gyerekek temetésén nem hajlandó részt venni. „Azt” meghagyja a többieknek. „Azoknak, akiknek van hozzá bátorságuk”, mondogatja. Nono úgy néz ki, mint Georges Brassens, de valahányszor ezt megjegyzem, hangosan nevet, mert rajtam kívül senki sem gondolja, hogy hasonlítana Georges Brassensre.

Gaston maga a két lábon járó szerencsétlenség. Mozgáskoordinációs problémái vannak. Úgy jár, mintha állandóan részeg lenne, pedig világéletében nem ivott mást, csakis csapvizet. A temetéseken mindig Nono és Elvis közé áll arra az esetre, ha elveszítené az egyensúlyát. Gaston lába alatt folyamatosan remeg a föld. Mindent leejt, lépten-nyomon megbotlik, mindennek nekimegy, rátapos mindenre, ami az útjába kerül. Amikor bejön a házba, mindig félek, nehogy megint összetörjön valamit vagy megüsse magát. És mivel a félelem vonzza a bajt, rendszerint össze is tör egy poharat, vagy szerez egy-két lila foltot.

Elvist mindenki Elvisnek hívja, Elvis Presley miatt. Írni és olvasni nem tud, de kívülről fújja az idolja minden dalát. A kiejtése rémes, nem is igen lehet eldönteni, milyen nyelven énekel, angolul vagy franciául, de a szívét mindig beleadja. „Láv mí tendör, láv mí trúúú…”

A Lucchini fivérek között alig egy-egy év a korkülönbség, az egyik harmincnyolc, a másik harminckilenc, a harmadik negyvenéves. A temetkezési cég, amit visznek, családi vállalkozás, apáról fiúra száll. Övék a helyi hullaház is, közvetlenül az irodájuk mellett. Nono mesélte, hogy a halottaskamrát épp csak egy vékony gipszkarton fal választja el az üzlethelyiségtől. A gyászoló családokkal a legidősebb, Pierre tárgyal. Paul foglalkozik az előkészítéssel, szakképzett balzsamozó. Az ő műhelye az alagsorban van. Jacques a fuvarozást végzi. Ő viszi az utolsó útjukra a megboldogultakat. Nono csak úgy hívja a fivéreket: az „apostolok”.

És itt van még a papunk, Cédric Duras. Meg kell hagyni, Isten nem mindig igazságos, de ízlése, az van. Amióta Cédric atyát beiktatták, mintha a környéken egyre több nőt elért volna az isteni kinyilatkoztatás. Vasárnap délelőttönként tömve vannak a templom padsorai hívő lányokkal és asszonyokkal.

Én soha nem megyek el a templomba. Az olyan lenne, mintha egy közvetlen kollégámmal bújnék ágyba. És velem szerintem amúgy is sokkal több bizalmas dolgot osztanak meg a temetőbe betérő látogatók, mint a gyóntatószékben bárki Cédric atyával. A konyhámban vagy a fasorok árnyékában az emberekből valahogy könnyebben ömlik a szó. Jövet vagy menet, időnként is-is. Kicsit úgy vagyok velük, mint a halottakkal. A csöndjük, a sírjukra rögzített táblák és portrék, a látogatóik, hogy milyen virágot hoznak nekik, hogyan emlékeznek rájuk, mindezek összessége rengeteget elárul a régi életükről. Arról, amikor még éltek. Amikor még elevenek voltak.

Az én hivatásomnál alapvető elvárás a diszkréció, a jó kapcsolatteremtő képesség, meg hogy ne éljem túlságosan bele magam. De egy magamfajta nőtől azt kérni, hogy tegye félre az együttérzést, az olyan, mintha azt kérnék tőle, hogy ássa bele magát az űrhajózás, a sebészet, a vulkanológia vagy a genetika tudományába. Nekem ez magas, nem is menne. Viszont a látogatók előtt soha nem sírok. Egyik-másik temetés előtt vagy után előfordul, hogy kicsordul a könnyem, de közben sosem.

A temetőm kétszázötven éve működik. Az első halott, akit ide temettek, egy nő volt. Diane de Vigneron (1756–1773), elhunyt szülés közben, tizenhét évesen. Ha végigsimítok a síremlékén, a rücskös felületen még érzem a kőbe vésett, de már kikopott betűket. Az ő maradványait nem hantolták ki, bár a temető kezd megtelni. Eddig egyik polgármester sem merte vállalni azt a kellemetlen döntést, hogy megzavarja a temető legelső lakójának végső nyugalmát. Már csak a Diane körül kerengő mendemondák miatt sem. A helyiek szerint a fiatal lány „fényből szőtt ruhában” többször feltűnt a belváros bevásárlóutcájában, a kirakatokat nézegette, és a temetőben is látták. A környékbeli garázsvásárokon rendszeresen a kezembe akad néhány régi képeslap vagy 18. századi metszet, amik Diane-t ábrázolják. Persze nem az igazi Diane-t, csak egy kísértetnek beöltöztetett nőt, amivé az alakját az ostoba hiedelmek silányították.

A sírokat számtalan legenda övezi. Az élők előszeretettel írják újra a holtak életét.

A másik legtöbbet emlegetett brancioni mendemonda jóval későbbi keletű, mint Diane de Vigneroné. A hőse Reine Ducha (1961–1982), aki szintén az én temetőmben nyugszik, 15. sor, a cédrusok alatt. A sírkőre erősített fénykép alapján gyönyörű, barna hajú, mosolygós fiatal nő volt. A város határában szenvedett halálos autóbalesetet. Őt fiatalok vélték látni az út szélén, talpig fehérben, a baleset helyszínén.

A „fehér ruhás nők” mítosza egyébként a világon mindenütt jelen van. Úgy tűnik, ezek az élők sorából idejekorán távozott, nyughatatlan lelkek az élőket sem hagyják nyugodni, és szellemként várakban, kastélyokban és temetőkben kóborolnak.

Reine sírja ráadásul, mintegy a szóbeszéd igazolásaképpen, meg is rogyott. Nono és a Lucchini fivérek szerint földcsuszamlás lehetett. Elő szokott fordulni az ilyen, leginkább olyankor, amikor valamelyik kriptában nagyon felgyűlik a víz.

Húsz év alatt, azt hiszem, elég sok meglepő dolgot láttam a temetőmben, az is előfordult, hogy éjszaka valamelyik síron vagy a sírok között két árnyalakot szeretkezésen kaptam, de abban biztos vagyok, hogy azok nem kísértetek voltak.

A mendemondákon és legendákon kívül semmi sem marad fenn örökké, még a sírhelyeket sem lehet örökre megváltani. A használati díj tizenöt, harminc, ötven évre vagy – papíron – örökre szól. Csakhogy az örökkévalóságot sem lehet ám készpénznek venni: hiába van a sírhely határozatlan időre kifizetve, ha harminc év után nincs, aki a sírt rendben tartsa (azaz a hant elhanyagolt vagy roskatag), vagy többszemélyes sírhely esetén hosszú ideje senkit sem temettek bele, az önkormányzat visszaveheti a helyet. Ilyenkor a maradványokat kiemelik, és behányják a temető végébe épített csontházba.

Az érkezésem óta számtalan alkalommal láttam, ahogy egy-egy lejárt sírhelyet megbontottak, kipucoltak, és az elhunyt csontjait áthelyezték a csontházba. És soha senkinek egy szava sem volt ellene. Mert mindenki úgy kezelte ezeket a halottakat, mint olyan talált tárgyakat, amikért hosszú ideje nem jelentkezett senki.

A halállal ez mindig így van. Minél régebben történt, az élőkre annál kevésbé van hatással. Az idő kitúrja az életet. Az idő kitúrja a halált.

Én és a három sírásóm összefogtunk, és mindent megteszünk, hogy egyetlen sír se tűnjön gazdátlannak. Lehetőleg semelyikünk sem szeretne többet a köveken és fejfákon önkormányzati határozatot látni: „A sírhely visszavételi eljárás alatt áll. Kérjük, haladéktalanul vegyék fel a kapcsolatot a polgármesteri hivatallal.” Mindezt úgy, hogy az elhunyt neve még tisztán kibetűzhető a táblán.

Gondolom, ezért is van annyi szívhez szóló sírfelirat a temetőkben. Hogy könyörületességre intse a múló időt. Hogy legyen mibe belekapaszkodni. A kedvencem így hangzik: „Nem az hal meg, kit eltemetnek, az hal meg, kit már nem emlegetnek.” Marie Deschamps, egy 1917-ben fiatalon elhunyt ápolónő sírjáról vettem. Azt beszélik, két évvel a halála után, 1919-ben egy katona vésette ezt a mondatot a sírjára. Valahányszor elmegyek előtte, elgondolkozom, vajon mennyi ideig emlegethette még őt az a katona.

Sokan idézeteket vésetnek a szeretteik sírköveire, a dalszerzők közül ketten különösen népszerűek, Jean-Jacques Goldman ezzel a pár sorral: „Tegyek bármit, legyek bárhol, csak az számít, hogy rád gondolok”, Francis Cabrel pedig ezzel: „Fent az égen a csillagok is téged emlegetnek”.

A temetőm nagyon szép hely. A sétányokat százéves hársfák szegélyezik. A sírok legtöbbje tele van virágokkal.

A gondnoklak előtti asztalkáról én is árulok cserepes virágokat. Azokat pedig, amiket már nem lehet eladni, elajándékozom, kiültetem a gazdátlan sírok mellé.

Fenyőcsemetéket is ültettem. Az illatuk miatt, amit a nyári hónapokban árasztanak magukból. Ez a kedvenc illatom.

1997-ben ültettem őket, abban az évben, amikor ideköltöztünk. Azóta nagyon megnőttek, és kifejezetten szépen mutatnak a temetőmben. A sírkert gondozása leginkább azt jelenti, hogy az ember gondját viseli az ott nyugvó halottaknak. Foglalkozik velük. És így legalább a halálukban azok is megkapják a nekik kijáró tiszteletet, akiknek életükben ez nem adatott meg.

Biztos vagyok benne, hogy nemcsak rendes, de rossz emberek is fekszenek a temetőmben. De a halál nem válogat, nem tesz különbséget jók és rosszak között. És ugyan ki nem követett el valami gazemberséget az életében, ha nem is sokat?

Velem ellentétben Philippe Toussaint az első pillanattól kezdve viszolygott a temetőtől, utálta ezt a kisvárost, Burgundiát, a nyugalmas, vidéki életet, a régi köveket, a fehér teheneket, az itteni népeket.

Még ki se csomagoltam a dobozokból, ő máris felpattant a motorjára, és reggeltől estig az utakon száguldozott. Ahogy teltek a hónapok, a kiruccanásai egyre hosszabbra nyúltak, volt, hogy hetekig nem jött haza. Mígnem egy nap tényleg hiába vártam. A rendőrök nem értették, miért csak akkor, miért nem korábban jelentettem be az eltűnését. Arról nyilván nem számoltam be nekik, hogy Philippe Toussaint-t már évekkel azelőtt elveszítettem, még ha enni és aludni hazajárt is. Mégis, amikor egy hónap elteltével felfogtam, hogy soha többé nem fog begurulni a ház elé, olyan elhagyatottnak éreztem magam, mint azok a sírok, amiket rendszeresen letisztogatok. Kifakultam, megkomorodtam, megrogytam. És csak vártam, mikor jönnek értem, hogy felnyalábolják azt, ami belőlem még maradt, és bedobják a csontházba.

5

Bizony legnagyszerűbb könyvünk maga az élet, bár nem nyithatod és csukhatod kedv szerint. Még visszahajtanád lapját a szenvedélynek, de az új oldalon rád a halál tekint.

Philippe Toussaint-t 1985-ben ismertem meg Charleville-Mézières-ben, egy éjszakai szórakozóhelyen, az Othellóban.

Philippe Toussaint a bárpultot támasztotta. Aminek a túloldalán én pultoztam. Akkoriban némi hazudozás árán mindenféle alkalmi munkából tartottam el magam. Az otthonban, ahol laktam, az egyik haverom átírta a személyimben a születési évemet, és egy csapásra nagykorúvá avatott.

Ránézésre lehetetlen volt megmondani rólam, hány éves vagyok. Elmentem volna tizennégynek, de ugyanúgy huszonötnek is. Kizárólag farmerban és pólóban jártam, a hajam rövid volt, és teleaggattam magam fülbevalókkal. Még az orrcimpámat is kilyukasztottam. Hogy keményebbnek tűnjek, a szemhéjamat vastagon, amolyan Nina Hagen-esen feketére mázoltam. A kötelező iskolai osztályokat éppenhogy elvégeztem. Olvasni és írni alig tudtam. De számolni igen. Sok mindenen keresztülmentem már, és csak egyetlen dolgot akartam: dolgozni, hogy végre kivehessek magamnak egy lakást, és a lehető leggyorsabban leléphessek az otthonból. Aztán majd meglátjuk alapon.

1985-ben az életem távolról sem volt rendezett. A fogsorom, az viszont igen. Ez gyerekkoromban valahogy beakadt nálam: mindig arra vágytam, hogy olyan csillogó, fehér fogaim legyenek, mint a címlaplányoknak. Amikor befogadó családoknál voltam, és az otthonból a nevelők kijöttek ellenőrzésre, mindig megkérdezték, nincs-e szükségem valamire, és én mindig azt válaszoltam, hogy szeretnék fogorvoshoz menni, mintha a sorsom, az egész felnőtt életem függne attól, milyen lesz a mosolyom.

Barátnőim nem voltak, lány létemre túlságosan fiúsan viselkedtem. Eleinte egyik-másik családban a „fogadott nővéreimmel” összemelegedtem, de amikor megint másik családhoz helyeztek, mindegyiküktől el kellett válni, ami egy idő után minden ragaszkodást kiölt belőlem. Nem szabad kötődni senkihez! Szóval arra gondoltam, ha lenyírom a hajam tüsire, az talán majd megvéd, mert attól talán én is ugyanolyan laza és vagány leszek, mint a fiúk. A lányok viszont attól fogva messziről elkerültek. Időnként lefeküdtem srácokkal, csak hogy ne lógjak ki a sorból, de az egész nem volt semmi különös, nem szakadt le az ég, inkább csalódott voltam, nem igazán értettem, mi olyan fantasztikus ebben. Általában akkor bújtam ágyba valakivel, ha cserébe akartam is tőle valamit, vagyis amikor szükségem volt egy új ruhára, egy csík kokóra, egy belépőre, egy nagy, meleg kézre. És közben olyan szerelemről álmodoztam, mint amilyen a mesékben van, amiket esténként az ágyam szélén soha senki sem olvasott fel nekem. „Összeházasodtak, született sok-sok gyerekük, és…”

Amíg a haverjai a táncparketten rázták magukat, Philippe Toussaint egy whisky-kólával a kezében a pult mellől figyelte őket. Szép volt, akár egy angyal. Olyan, mint Michel Berger, csak színesben. Hosszú, szőke fürtök, kék szem, fehér bőr, karakteres orr, a szája pedig… piros volt, mint az érett, júliusi eper, amibe legszívesebben azonnal beleharapna az ember. Farmer volt rajta, meg fehér póló és fekete bőrdzseki. Magas volt, izmos, tökéletes. Amint megláttam, bumm, a szívem megdobbant, ahogy az a nagykönyvben és képzeletbeli névadó bácsikám, Charles Trenet egyik dalában meg van írva. És rögtön tudtam, hogy ez az az ember, akitől nem várok semmilyen ellenszolgáltatást, még a whisky-kóláiért sem.

Különösebben be sem dobta magát, a csinosabbnál csinosabb szőkék úgyis körüldongták, mint a legyek a húst. Philippe Toussaint kedvetlenül ölelgette őket. Hagyta magát. A kisujját sem mozdította, kérés nélkül megkapott mindent, amit csak megkívánt, egyedül a poharát kellett időnként a szájához emelnie, ha a sötétben egy-egy, az arcára cuppanó fluoreszkáló csók között inni akart.

Háttal állt nekem. Nem sokat láttam belőle, csak a haját, aminek szőkesége a villódzó fényekben hol zöldbe, hol pirosba, hol kékbe váltott. Már legalább egy órája bámultam. Időnként odatartotta a fejét valamelyik lány szájához, hogy hallja, amit az a fülébe sugdos, én pedig olyankor a tökéletes profiljában gyönyörködtem.

Aztán egyszer csak megfordult, egyenesen rám nézett, és meg is akadt rajtam a szeme. Attól a pillanattól kezdve én lettem a kedvenc játékszere.

Eleinte azt hittem, csak az ingyenpiára hajt. Miközben kiszolgáltam, próbáltam elterelni a figyelmét, hogy lehetőleg ne lássa a lerágott körmeimet, csak a szabályos, hófehér fogsoromat vegye észre. Úgy néztem, jó családból származhat. Bár nekem elég volt, ha valaki nem az otthonban lakott, máris azt feltételeztem róla, hogy jó családból származik.

Mögötte feltorlódtak a magukat kellető lányok. Akkora dugó alakult ki körülötte, mint a nyári szabadságolások idején a Párizs–Marseille autópálya fizetőkapuinál. De ő csak engem stírölt, majd kiesett a szeme. Rátenyereltem a pultra, pont vele szemben, hogy teszteljem, tényleg engem bámul-e. Tettem egy szívószálat a poharába. Felnéztem. Igen, engem bámult.

Megszólítottam: „Adhatok még valamit?” A válaszát nem értettem. Előredőltem: „Tessék?” Azt mondta: „Téged akarlak”, bele a fülembe.

Amikor a főnököm épp nem nézett oda, töltöttem magamnak egy pohár scotchot. Az első korty után elmúlt a zavarom, a második után lelazultam, a harmadiktól felbátorodtam. Intettem neki, hogy hajoljon közelebb, és azt válaszoltam: „A műszakom után megihatunk együtt valamit.”

Elmosolyodott. Kivillantotta a fogsorát. Ugyanolyan hófehér és szabályos volt, mint az enyém.

Amikor Philippe Toussaint átnyúlt a pulton, és megsimogatta a karomat, arra gondoltam, hogy mostantól minden megváltozik. Az érintésétől a bőröm megfeszült, mintha előre tudta volna, mi következik. Philippe Toussaint tíz évvel volt öregebb nálam. A korkülönbség miatt egészen kicsinek éreztem magam mellette, szinte megsemmisültem. Mint az éjjeli lepke, amelyik belerepült a fénybe.

6

Mert eljön az óra, amelyben mindazok, akik a sírban vannak, meghallják az ő hangját, és kijönnek.

Valaki halkan megkocogtatja az ajtót. Nem várok látogatót, úgy általában nem várok már jó ideje senkit.

A háznak két bejárata van, egy a temető felől, egy az utca felől. Éliane ugatva az utcai bejárathoz szalad. A gazdája, Marianne Ferry (1953–2007) a kecskerágóligetben nyugszik. Éliane az ő temetése napján került hozzám, és aztán itt ragadt mellettem. Az első hetekben a gazdája sírjánál etettem, csak később, lassanként szokott be a házba. Nevet Nono adott neki, ő keresztelte el Éliane-nak Isabelle Adjani után a Gyilkos nyár-ban, mert neki is olyan gyönyörű kék a szeme, és a gazdája augusztusban halt meg.

Húsz év alatt három kutya szegődött mellém a gazdájuk halálával egyidejűleg, és a körülmények úgy hozták, hogy megörököltem őket, de ma már csak ez az egy van.

Az illető megint kopogtat. Gondolkozom, hogy kinyissam-e. Még csak reggel hét óra van. Épp a teámat kortyolgatom, mellé pirítóst ropogtatok, megkenem sós vajjal és azzal az eperlekvárral, amit Suzanne Clerc-től kaptam – a férjét (1933–2007) a cédrusligetben temettük el. Zenét hallgatok. Nyitvatartási időn kívül a konyhámban mindig szól a zene.

Felállok az asztaltól, kikapcsolom a rádiót.

– Ki az?

Félénk férfihang válaszol:

– Elnézést az alkalmatlankodásért, asszonyom, de láttam, hogy ég bent a villany.

Hallom, ahogy zavartan toporog a lábtörlőn.

– Érdeklődni szeretnék valaki után, aki itt nyugszik ebben a temetőben.

Azt kellene mondanom neki, hogy jöjjön vissza nyitásra, nyolc órakor.

– Csak egy perc, rögtön jövök!

Felmegyek a szobámba, kinyitom a téli szekrényt, és magamra kapok egy pongyolát. Két szekrényem van, két külön ruhatáram. Az egyik a téli, a másik a nyári. De az elnevezésnek semmi köze az évszakokhoz, ez csak az én belső rendszerem. A téli szekrényben csupa egyszerű szabású, sötét ruha lóg, azokat szánom a külvilágnak. A nyári szekrény világos és színes ruhákkal van tele, azokat magam miatt hordom. A tél alatt rajtam mindig ott a nyár, ha pedig egyedül vagyok, a telet mindig lehántom magamról.

Szóval a rózsaszín szaténköntösöm fölé felkapok egy steppelt, szürke pongyolát. Lemegyek, és ajtót nyitok. A küszöbön egy negyven körüli férfi áll. Fürkésző fekete szempárral találom szemben magam.

– Jó reggelt! Ne haragudjon, hogy ilyen korán zavarom.

Odakint még sötét van, és hideg. Éjjel fagyott, a férfi mögött vékony dértakaró borítja a földet. Ahogy kifújja a levegőt, mintha a felkelő nap párállna a leheletében. Dohány-, fahéj- és vaníliaszaga van.

Egy hang nem sok, annyi sem jön ki a számon. Mintha egy régi ismerős állna előttem, akit szem elől tévesztettem. Az fut át a fejemen, hogy előbb kellett volna betoppannia, már túl késő. Hogy ha húsz évvel ezelőtt horgonyoz le a küszöböm előtt, minden másképp alakult volna. Miért jutnak eszembe egyáltalán ilyenek? Mert néhány részeg suhancon kívül évek óta senki sem kopogott be az utcai ajtón? Mert azok, akik tényleg hozzám jönnek, mind a temető felől érkeznek?

Behívom, megköszöni, láthatóan zavarban van. Megkínálom kávéval.

Brancion-en-Chalonban mindenkit ismerek. Még azokat is, akiknek nincsenek nálam halottaik. Mind jártak már nálam, legalább egyszer, valamelyik barátjuk, szomszédjuk, kollégájuk vagy annak egy közeli hozzátartozója temetésén.

Ezt a férfit még sohasem láttam. Enyhe tájszólással beszél, a hangsúlyain érződik, hogy délen, a Földközi-tenger partvidékén élhet. Kócos, vad, sötétbarna hajkoronájában szinte világít a belekeveredett néhány ősz hajszál. Nagy az orra, a szája vastag, a szeme táskás. Kicsit Serge Gainsbourg-ra emlékeztet. A borotvával szemmel láthatóan nincs túl jóban, de van benne valami természetes elegancia. Gyönyörű a keze, szép hosszúak az ujjai. A kávéját lassan kortyolgatja, időnként megfújja, a kezét melengeti a forró porceláncsészén.

Még mindig nem tudom, miért van itt. Beengedtem az otthonomba, de csak mert ez nem is igazán az én otthonom. A konyha mindenkié. Olyan, mint egy községi váróterem, amit a magam szerény módján igyekeztem minél otthonosabbá tenni. Az egyszeri látogatók és a visszajáró vendégek kedvéért.

Tüzetesen körbenéz. A huszonöt négyzetméteres helyiség berendezése nagyjából ugyanazt az elvet tükrözi, mint a téli szekrényem. A falak üresek. Nincsenek benne színes terítők, sem kék bársonykanapé. Egyszerű bútorlapból készült minden, és van néhány szék, hogy legyen mire leültetni az embereket. Sehol egy kirívó részlet. Egy kávéfőző, ami mindig készenlétben áll, dísztelen, fehér csészék, a reménytelen eseteknek pedig pár üveg tömény. Itt bárki szabadjára engedheti a könnyeit, a legféltettebb titkait, a haragját, a sóhajait, a reménytelenségét, a sírásók meg akár a humorukat is.

A hálószobám az emeleten van. Az az én titkos kamrám, az igazi otthonom, ami egyedül az enyém. Ott minden az én kezem nyomát viseli. Az a szoba és mellette a fürdő, mint két bonbonosdoboz. Púderrózsaszín, mandulazöld, égszínkék, mintha egy kicsit beloptam volna oda a tavaszt. Amint egy kicsit is kisüt a nap, szélesre tárom az ablakokat, odalentről úgysem lát be senki, hacsak nem mászik létrára.

Amióta átrendeztem, a hálószobámba rajtam kívül nem lépett be senki. Philippe Toussaint eltűnése után az egészet kifestettem, vettem bele csipkefüggönyöket, hófehér bútorokat és egy széles ágyat, rá svájci matracot, ami átveszi a testem vonalát. Az én testemét. Nem akartam többé abban a mélyedésben aludni, amit a régin Philippe Toussaint kifeküdt.

Az idegen hosszan fújkálja a kávéját. Aztán csak megszólal:

– Marseille-ből vezettem idáig. Járt már Marseille-ben?

– Pár hetet minden nyáron Sormiouban töltök.

– Az öbölben?

– Igen.

– Micsoda véletlen!

– Nem hiszek a véletlenekben.

Benyúl a farmerja zsebébe, mintha keresne benne valamit. Az én embereim nem hordanak farmert. Nono, Elvis és Gaston mindig munkaruhában járnak, a Lucchini fivérek és Cédric atya sötét posztónadrágot hordanak. Letekeri a sálat a nyakából, az üres csészét leteszi az asztalra.

– Tudja, elég racionális természet vagyok, akárcsak maga… Meg hát a munkám is olyan, rendőr vagyok, nyomozó.

– Mint Columbo?

Elmosolyodik. Amióta megjelent, most először.

– Nem. Ő hadnagy volt, én azért annyira nem vagyok fontos ember.

A mutatóujja begyével felcsipegeti a csészéje mellé szóródott kristálycukrot.

– Az anyám úgy rendelkezett, hogy ebben a temetőben szeretne nyugodni, nem tudom, miért.

– Itt él a környéken?

– Nem, Marseille-ben. Két hónappal ezelőtt halt meg. Ez volt az egyik utolsó kívánsága.

– Sajnálom. Kér valami erősebbet a kávéjába?

– Maga mindig leitatja a látogatóit? Már kora reggel?

– Előfordul. Hogy hívják az édesanyját?

– Irène Fayolle. Azt kérte, hamvasszuk el… és a hamvait helyezzük egy bizonyos Gabriel Prudent maradványai mellé.

– Gabriel Prudent? Gabriel Prudent, 1931–2009, 19. sor, a cédrusligetben.

– A temető összes halottját fejben tartja?

– Majdnem.

– Születési és halálozási dátummal, elhelyezéssel együtt?

– Többnyire.

– Ki volt az a Gabriel Prudent?

– A sírját időnként egy középkorú nő látogatja… Talán a lánya lehet. A férfi ügyvéd volt. Fekete márvány sírkő, sem idézet, sem fénykép. A temetésére hirtelen nem emlékszem. De utánanézhetek a feljegyzéseimben, ha gondolja.

– A feljegyzéseiben?

– Minden temetésről és exhumálásról külön, személyes nyilvántartást vezetek.

– Ez is a munkaköréhez tartozik?

– Nem, nem tartozik a munkakörömhöz. De ha mindig pontosan csak azt csinálnánk, amire szerződtünk, nagyon szomorú lenne az élet.

– Fura ezt hallani egy… Mi is pontosan a beosztása? Temetőgondnok? Szóval fura ezt hallani éppen egy temetőgondnok szájából.

– Miért? Úgy képzelte, hogy reggeltől estig csak itatom az egereket? Maga szerint az én életembe a könnyeken és a bánaton kívül más nem férhet bele?

Miközben töltök neki még egy csésze kávét, visszakérdez, és miután elsőre nem válaszolok, megismétli a kérdést:

– Egyedül lakik itt?

Némi habozás után bólintok.

Kihúzom a fiókot, amelyikben a feljegyzéseimet tartom, és megkeresem a 2009-es füzetet. Családnév alapján hamar megtalálom a vonatkozó bejegyzést. Hangosan olvasni kezdem:

2009. február 18. Gabriel Prudent temetése, zuhogó eső.

A sírnál százhuszonnyolcan gyűltek össze. A második felesége és a két lánya, Marthe Dubreuil és Cloé Prudent is jelen volt.

Az elhunyt kérésére senki sem hozott virágot, sem koszorút.

A család vésetett neki egy táblát ezzel a felirattal: „Gabriel Prudent, a bátor ügyvéd emlékére. »Egy ügyvéd számára a bátorság elengedhetetlen, anélkül a többi nem számít: az ügyvédi munkában a tehetség, a műveltség, a jog ismerete mind egyaránt hasznos. De a döntő pillanatban már kizárólag szavakra és mondatokra támaszkodhatunk, amelyek, ha nincs mögöttük bátorság, csak felcsillannak, és egyhamar kialszik a fényük.« (Robert Badinter)”

Pap nem volt. Keresztet nem állítottak. A gyászolók nem maradtak tovább fél óránál. Miután a temetkezési vállalat alkalmazottjai leeresztették a koporsót, és behantolták a sírt, mindenki távozott. Az eső még mindig zuhogott.

Becsukom a jegyzeteimet. A nyomozó arcán enyhe döbbenet látszik, mint aki próbál rendet tenni a saját gondolataiban. Beletúr a hajába.

– Számomra alapvetően az a kérdés, miért akart az anyám e mellett a férfi mellett nyugodni.

Egy darabig körben a fehér falakat bámulja, amiken valójában nincs semmi néznivaló. Aztán a tekintete ismét megállapodik rajtam. Érzem, hogy nem akar hinni nekem. A 2009-es füzetre pillant.

– Elolvashatom?

A feljegyzéseimet általában csak a legközelebbi családtagoknak szoktam megmutatni. Pár másodpercre elbizonytalanodom, de aztán átnyújtom neki a füzetet. Belelapoz. Minden új oldalnál felnéz rám, mintha azok a 2009-es szavak nem is a papírra, hanem a homlokomra lennének írva. Mintha a füzet csak ürügy lenne arra, hogy jobban szemügyre vehessen.

– És minden egyes temetést bevezet a nyilvántartásába?

– Ha nem is mindegyiket, de a legtöbbet igen. Így legalább nyomuk marad, és azok, akik nem tudtak eljönni, felkereshetnek, én meg a jegyzeteim alapján beszámolok nekik… Ölt már embert? Csak a munkája miatt kérdem…

– Nem.

– Fegyvere azért van?

– Persze. De nem mindig hordom magamnál. Például az ilyen reggeleken sem.

– Az édesanyja hamvait elhozta?

– Nem. Egyelőre a krematóriumban tárolják… Csak nem hagyom ott az anyám urnáját egy vadidegen férfi sírjánál.

– Magának talán idegen, de neki nem volt az.

Felkel a székről.

– Megnézhetném annak az embernek a sírját?

– Természetesen. Csak vissza tudna jönni egy félóra múlva? A temetőbe soha nem megyek ki pongyolában.

Megint elmosolyodik, immáron másodszor, és szó nélkül kisétál a konyhából. Amint becsukta maga után a bejárati ajtót, reflexből felkapcsolom a mennyezeti lámpát. Amikor vannak nálam, soha nem szoktam felkapcsolni, csak miután már elmentek. Hogy ne érezzem olyan üresnek a házat. Régi, berögzült szokás ez nálam, valószínűleg annak köszönhetem, hogy az anyám a születésemkor elhagyott.

Félórával később a nyomozó a kocsijában vár, odaparkolt a kapu elé. Ellenőrzöm a rendszámtáblát: az első két szám, 13, valóban a Rhône torkolatvidékére utal. Várakozás közben valószínűleg rádőlt a kormányra és elaludt, az arca gyűrött, látszik rajta a sál kötött szemeinek a nyoma.

A nyári szekrényből egy kárminvörös ruhát választottam, fölé pedig hosszú, sötétkék kabátot húztam, amit állig begomboltam. Kívülről éjszaka, belül fényes nappal. Ha véletlenül szétnyílna a kabátom, a nyomozó biztosan meglepődne és gyanakvóan tovább fürkészne.

Elindulunk a fasorok között. Menet közben elmagyarázom neki, hogy a temetőmnek négy szárnya van, a babér-, a kecskerágó-, a cédrus- és a tiszafaliget, mindegyik az ottani növényzetről kapta a nevét, két helyen vannak urnafülkék, ezen felül van két emlékparcella. Megkérdezi, hogy régóta csinálom-e „ezt”, mire mondom, hogy húsz éve. Azt is elmondom neki, hogy korábban sorompókezelő voltam a vasútnál. Érdeklődik, hogy milyen volt az átállás a vonatokról a halottaskocsikra. Erre nem tudok mit válaszolni. Túl sok minden történt a két életem között. Csak azon gondolkozom, hogy elég fura kérdéseket tesz fel ahhoz képest, hogy racionális embernek tartja magát.

Amikor megérkezünk Gabriel Prudent sírjához, kiszáll az arcából a vér. Mintha egy olyan ember sírja előtt róná le a kegyeletét, akinek életében még csak a nevét sem hallotta, és akivel kapcsolatban most mégis szöget ütött a fejébe, hogy egyáltalán nem kizárt, hogy valami közeli rokona, esetleg a nagybátyja, netalántán az apja. Jó darabig némán, mozdulatlanul ácsorgunk. Egy idő után elkezdek fázni, és a leheletemmel próbálom melengetni az ujjaimat.

Rendszerint nem maradok a látogatókkal. Elkísérem őket a sírhoz, aztán visszavonulok. De most valamiért, magam sem értem, miért, úgy érzem, hogy ezt az embert nem hagyhatom egyedül. Egy örökkévalóságnak tűnik, mire megint megszólal. Azt mondja, ideje indulnia. Még emberi időben vissza akar érni Marseille-be. Megkérdezem, mikorra tervezi, hogy Prudent úr sírja mellett örök nyugalomra helyezi az édesanyja hamvait. Nem válaszol.

7

Elmentél, mostantól nincs ki mosolyával vidámságot hozna az életembe.

Ideje átültetnem a virágokat Jacqueline Dancoisne, született Victor (1928–2008) és Maurice René Dancoisne (1911–1997) közös sírján. A két gyönyörű hangatő kinőtte a cserepét, ontja magából a virágokat, tobzódó, tengerparti sziklafalakra emlékeztet. A hanga a krizantémmal és a pozsgásokkal egyetemben azon ritka fajták közé tartozik, amik jól tűrik a hideget. Dancoisne asszony szerette a fehér virágokat. Heti egyszer kijárt a férje sírjához. Néha szóba elegyedtünk. Legalábbis a vége felé, amikor már kezdett beletörődni, hogy elveszítette az ő Maurice-át. Az első években csak árnyéka volt önmagának. Fájdalmában nemigen akaródzik beszélgetni az embernek. Vagy éppenséggel összehord mindent. Aztán lassanként Dancoisne asszony is újra megtalálta a hangját, és bár szűkszavúan, de elkezdett érdeklődni a világ dolgai iránt, az élők dolgai iránt.

Aztán egyik napról a másikra eltűnt, követte a férjét a sírba. Hétfőn Dancoisne asszony még hőn szeretett ura nevének a betűit tisztogatta, a rákövetkező csütörtökön pedig már az ő neve is ott virított a márványlapon. Mióta őt is eltemették, a gyerekei évente egyszer eljönnek, és mindig megkérnek, hogy az év fennmaradó részében gondozzam a sírt.

Jólesik puszta kézzel nyomkodni a földet a virágcserepekbe, bár annak ellenére, hogy dél van, az októberi napnak nincs semmi ereje. Az ujjaim átfagytak, mégis élvezem a munkát. Legalább annyira, mint amikor a saját kiskertemben túrom a földet.

Alig pár méterre tőlem Gaston és Nono egy friss sírgödröt ásnak, lapátolás közben megbeszélik, melyikük mit csinált előző este. Onnan, ahol vagyok, csak rövid foszlányokat kapok el a társalgásból, már ha a szél felém sodorja őket. „A feleségem azt mondta… a tévében… múlt a viszketés… nem kéne, hogy… a főnök is be fog nézni… egy rántottát Violette-nél… ismertem… jó ember volt… az a göndör, ugye?… ja, nagyjából egyidős lehetett velünk… kedves volt, na… a felesége… fennhordja az orrát… abban a Brel-dalban… mit játssza a krőzust, ha üres a zsebe… a hugyozhatnék… rám jött a frász… a prosztatám… a boltba, mielőtt bezár… tojást a rántottához… mégsem várhatjuk…”

Holnap délután négykor temetés lesz. Új lakó érkezik a temetőmbe. Egy ötvenöt éves férfi, erős dohányos volt, az vitte el. Vagyis az orvosok ezt mondták. Mert az orvosok azt valamiért sosem mondják, hogy egy ötvenöt éves férfi abba is belehalhat, ha nem szeretik, nem figyelnek rá, nem tudja kifizetni a számláit, túllépi a hitelkeretét, nem tudja feldolgozni, hogy a gyerekei kirepültek és vissza se néznek. Az örökös szemrehányásba, az állandó fanyalgásba. Hát valamivel csak oldania kellett a feszültséget, még jó, hogy időnként elszívott egy cigarettát és legurított egy pohárka italt!

Azt soha senki nem mondja, hogy igenis abba is bele lehet halni, ha túl sok mindenből túlságosan elege van az embernek.

Valamivel messzebb két idős hölgy, Pinto és Degrange asszony tisztogatja ki-ki a néhai férje sírját. És mivel minden áldott nap kijönnek, mindig találnak valami pucolnivalót. Ott aztán minden négyzetcentiméter úgy csillog-villog, mint a barkácsáruházaknak az a részlege, ahol a különféle padlóburkolatokat mutigatják.

Ők a mi igazi kísérteteink, azok, akik nap mint nap kijárnak a temetőbe. Akik ingáznak élet és halál között.

Pinto és Degrange asszony is olyan soványka, hogy szinte elfújja őket a szél. Mint a szegény kis verebek, amik végigkoplalták a telet. Szinte azt hinné az ember, hogy mindkettőt az ura táplálta, már amíg életben volt. Azóta ismerem őket, amióta itt munkába álltam. Több mint húsz éve nem telik el úgy nap, hogy a reggeli bevásárlásból jövet kötelességszerűen ne tennének egy kitérőt erre. Nem tudom, szerelemből csinálják, vagy inkább önfeláldozásból. Vagy mindkettőből. Azért, nehogy megszólják őket, vagy ragaszkodásból.

Pinto asszony portugál. És mint a Brancionban élő portugálok legtöbbje, nyáron ő is hazautazik Portugáliába. Így ősszel van mivel elfoglalnia magát. Szeptember elején mindig ugyanolyan soványan tér vissza, csak a bőre barnább kicsit, meg a térde van megkérgesedve, elvégre otthon is vannak halottai, akiknek a sírját nyilván egész nyáron csiszatolja. A távollétében én locsolom helyette a francia virágokat. Köszönetképpen minden évben hoz nekem egy népviseletbe öltöztetett babát átlátszó műanyag dobozban. Ezt ki nem hagyná. Én pedig minden évben elmondom neki: „Nagyon köszönöm, Pinto asszony, de igazán nem KELLETT volna, a locsolás nekem nem teher, szívesen gondozom a virágokat.”

Portugáliában több száz népviselet van. Szóval ha Pinto asszony megér még harminc évet, nekem is kinéz még harminc ilyen rémisztő, pislogó baba. Sosem veszem ki őket a dobozból. Vízszintesben lehunyják a szemüket, mintha üvegkoporsóban feküdnének, ráadásul nálam csak fogják a port.

Mivel Pinto asszony időnként benéz hozzám a házba, az ajándékait nem süllyeszthetem el valamelyik szekrény mélyére. De a hálószobámban nem szeretnék egyet sem látni belőlük, és a konyhába se tehetem őket, mert oda mások azért jönnek, hogy megnyugvást keressenek. Ahhoz túlságosan ijesztőek. Úgyhogy jobb híján a felső szintre vezető lépcső fokain „állítottam ki” őket. A konyhából az üvegajtón keresztül tökéletesen rálátni a lépcsőre. És amikor Pinto asszony be-betér hozzám egy kávéra, minden alkalommal vet is arra egy pillantást, hogy ellenőrizze, megvan-e még hiánytalanul az összes. Télen, amikor korán sötétedik, és a tekintetem megakad a csillogó fekete gombszemeken meg az öltözékek cafrangjain, sokszor támad az a kényszerképzetem, hogy a babák egyszer csak kilépnek áttetsző koporsóikból, és felfelé menet elgáncsolnak.

Feltűnt, hogy sokakkal ellentétben sem Pinto, sem Degrange asszony nem beszélget a férjével. Csak néma csendben serénykednek a sírok mellett. Mintha már jóval az uruk halála előtt berekesztették volna vele a társalgást. És a folytonosságot éppen ez a hallgatás biztosítaná. Sírdogálni sem szoktak. A könnyeik már réges-rég elapadtak. Előfordul, hogy kifigyelik egymást, csak hogy megbeszélhessék egymás közt az időjárást, a gyerekeket, az unokákat és – hogy telik az idő! – a dédunokákat.

Nevetni egyszer láttam őket. Egyetlenegyszer. Akkor, amikor Pinto asszony éppen azt mesélte a sorstársának, hogy az egyik lányunokája a múltkor visszakérdezett: „De nagyi, mi az a mindenszentek? Valami ünnep?”

8

Szíved nemes volt, kezed dolgos, álmod legyen boldog.

2016. november 22., délután négy óra, tiszta, kék ég, tíz fok. Thierry Teissier (1960–2016) búcsúztatása. Koporsós temetés. Ébenfa koporsó. Márványlap nincs. Egyszemélyes sírhely.

Nagyjából harmincan gyűltek össze. Köztük Nono, Elvis, Pierre Lucchini és jómagam.

A textilgyárból Thierry Teissier közvetlen munkatársai liliomból közös sírcsokrot köttettek, a szalagon ez áll: „Szeretett kollégánknak”.

A mâconi onkológiai központ egyik ápolónője, név szerint Claire, egy csokor fehér rózsát szorongat a kezében.

A gyászolók között jelen van az elhunyt felesége, valamint két gyermeke, egy fiú és egy lány, az egyik harminc-, a másik huszonhat éves. A sírtáblára a gyerekek a következő szöveget vésették: „Apánk emlékére”.

A család fényképet nem kívánt elhelyezni a síron.

Egy másik sírtáblán ez áll: „Férjem emlékére”. A „férjem” szó fölött egy festett dalos pacsirtával.

A hantot csupán egy olajfából ácsolt nagyobbacska kereszt díszíti majd.

Gyászbeszéd gyanánt három munkahelyi barát Jacques Prévert egy versét olvassa fel, pár soronként átadva egymásnak a szót.

Búsan figyel a falu népe

Egy sebzett madár énekére.

Egy madár van a faluban,

És hozzá pont egy macska van,

Az harapta kettébe.

A madár már nem dalol,

A macska sem dorombol,

Nem nyalja orrát se már.

Nagy tort kap a kismadár,

Gyászban vonul a falu népe,

Közöttük ott a macska is,

Madaruk végső nyughelyére,

Kit kezében egy lányka visz.

Könnyáztatta szalmaágyba

Került a megholt madárka.

Ha tudom, hogy így sírsz, te lány –

Mondta neki a macska

– Az egészet megeszem tán,

És neked aztán azt mesélem,

Hogy a madár már túl a réten

Száll, s az égig meg sem áll,

A világ végéig repül,

Ahonnan vissza nem kerül,

S akkor neked se fáj.

Tanulság végül egy marad:

Ne végezd félig dolgodat.

Mielőtt a koporsót a földbe eresztenék, röviden Cédric atya is beszél:

– Emlékezzünk Jézus szavaira, amelyeket Lázár holtteste fölött mondott az elhunyt nővérének: „Én vagyok a feltámadás és az élet, aki hisz énbennem, ha meghal is, él.”

Claire a kereszt tövébe helyezi a fehér rózsacsokrot. Az összegyűltek szétoszlanak.

Nem ismertem ezt a férfit. De annak alapján, amit a sírja mellett néhányak szemében láttam, arra következtetek, hogy jó ember volt.

9

Amíg élt, ifjú mosolya a földet beragyogta. Gyönge kezéből most kihullt a könyve, melyet nem olvasott soha.

Itt-ott szétszórva több mint ezer fénykép van a temetőmben. Fekete-fehér, utánfestett, élénk vagy már erősen kifakult képek vegyesen.

Aznap, amikor ezek a felvételek készültek, a kamera előtt gyanútlanul pózoló férfiak, nők és gyerekek nyilván nem is gondoltak arra, hogy később majd ez a pillanatfelvétel marad meg róluk az örökkévalóságnak. Épp csak egy születésnapot vagy egy családi ebédet akartak megörökíteni. Egy kellemes vasárnapi sétát a parkban, az esküvőjüket, egy keresztelőt vagy elsőáldozást, egy iskolai bált, egy jól sikerült szilvesztert. Egy olyan napot, amikor valamiért szebbnek érezték magukat az átlagosnál, amikor együtt voltak, egy különleges napot, aminek a kedvéért kiöltöztek. Díszegyenruhába vagy tetőtől talpig fehérbe. Milyen bizakodva mosolyognak a sírjukról a jövőbe!

Egy nappal a temetések előtt a halálhírt majdnem mindig leközli az újság. Egy nyúlfarknyi cikk kíséretében, ami pár mondatban összefoglalja az elhunyt életét. Címszavakban. Ennyi csupán egy élet, fél hasáb, nem több, annyi helyet sem foglal el a helyi lapban. Hacsak nem kereskedő, orvos vagy fociedző volt az illető, mert akkor valamivel többet.

A sírokra fontos fényképet helyezni. Különben csak egy név marad meg belőlünk. Mert a halál az arcokat is magával viszi.

Az én temetőm legszebb párja Anna Dahan, született Lave (1914–1987) és Benjamin Dahan (1912–1992). A sírjukat egy utánszínezett fénykép díszíti, az esküvőjük napján, a harmincas években készült. Két gyönyörű arc mosolyog rajta egyenesen a fényképész kamerájába. A nő szőke, és ragyog, mint a nap, a férfi vonásai olyan finomak, hogy szinte festményre kívánkoznának, a szemük pedig zafírfénnyel csillog, mint két pár csiszolt drágakő. Ők ezzel a mosollyal adóznak az örökkévalóságnak.

Januárban végigmegyek a temetőn, és nedves ronggyal áttörlöm a fényképeket. De kizárólag azokon a sírokon, amiket sohasem vagy csak ritkásan látogatnak. A nedves rongyra egy kis szalmiákszeszt is csöpögtetek. Aztán a táblákkal is végigcsinálom ugyanezt, csak azokhoz nem szalmiákszeszt, hanem ecetes vizet használok.

A tisztogatás nagyjából öt-hat hetet vesz igénybe. Nono, Elvis és Gaston mindig felajánlja, hogy szívesen segít, de én elhajtom őket. Van nekik elég dolguk az általános karbantartással.

Nem hallottam, hogy jön. Ilyen ritkán fordul elő velem. Rendszerint azonnal kiszúrom, ha a murván valaki közeledik. Sőt, a léptek zajából még azt is meg tudom állapítani, hogy az illető férfi, nő vagy gyerek. Alkalmi sétáló vagy ismerős. De ő, ő nesztelenül közlekedik.

Éppen a Hesme család kilenc megboldogult tagjának arcképeit törölgetem – Étienne (1876–1915), Lorraine (1887–1928), Françoise (1949–2000), Gilles (1947–2002), Nathalie (1959–1970), Théo (1961–1993), Isabelle (1969–2001), Fabrice (1972–2003), Sébastien (1974–2011) –, amikor megérzem, hogy hátulról valaki figyel. Megfordulok. Ellenfényben áll, hirtelen nem ismerem meg.

Csak a „Jó napot!”-ból, a hangjából jövök rá, hogy ő az. És a hang után úgy két-három másodperc késéssel megérzem az illatát: dohány, fahéj és vanília. Nem gondoltam, hogy vissza fog jönni. Több mint két hónapja már annak, hogy bekopogtatott az utcai ajtón. A szívem kicsit szaporázza. Azt súgja: Csak óvatosan!

Philippe Toussaint eltűnése óta egyetlen férfi sem dobogtatta meg a szívem. Philippe Toussaint óta a szívem egyszer sem zökkent ki a ritmusából, óraműpontossággal ketyeg közönyösen.

Kivéve egyetlen napon, mindenszentek napján, olyankor nem bír magával: van, hogy száz cserép krizantémot is sikerül eladnom, és folyamatosan a sorok közt elveszetten bóklászó alkalmi látogatók után szaladgálok, hogy útbaigazítsam őket. De ezen a reggelen, noha nincs halottak napja, a szívem mégis szaporázza. Miatta. Félelmet szimatolok, a saját ijedtségem.

A kezem tele van, a rongyot szorongatom. A nyomozó végignéz a fényképeken, amiket éppen pucolok. Félénken rám mosolyog.

– A családja?

– Nem. Csak gondozom a sírokat, végzem a dolgom.

Nemigen tudok mit kezdeni a fejemben kavargó gondolatokkal, úgyhogy csak mondom, ami eszembe jut:

– A Hesme családban fiatalon halnak az emberek. Mintha allergiásak lennének az életre, vagy mintha az élet nem kérne belőlük.

A nyomozó bólint, összehúzza a mellén a kabátját, és mosolyogva annyit felel:

– Hideg van itt maguknál.

– Marseille-nél biztosan hidegebb.

– Idén nyáron is odautazik?

– Persze, mint minden nyáron. Ott találkozom a lányommal.

– Marseille-ben él?

– Nem, leginkább utazgat mindenfelé.

– Mivel foglalkozik?

– Bűvész. Hivatásos varázsló.

Mintha csak félbe akarna szakítani minket, egy növendék rigó a Hesme család sírboltjára telepszik, és teli torokból rázendít. Mára elég volt a törölgetésből. Kiloccsantom a vizet a murvára, és a vödörbe összeszedem a rongyaimat meg a szalmiákszeszes üveget. Amikor lehajolok, a kabátom kicsit szétnyílik, és a szürke szövet alól egy pillanatra elővillan a kedvenc, piros virágos ruhám. Ez a kis malőr a nyomozó figyelmét sem kerüli el. Ő nem úgy néz rám, mint mások. Valahogy másmilyen, mint azok, akiket ismerek.

Hogy eltereljem a figyelmét, tájékoztatom, hogy ha az édesanyja hamvait Gabriel Prudent sírjában szeretné elhelyezni, ahhoz a család beleegyezésére is szüksége lesz.

– Felesleges. A halála előtt Gabriel Prudent jelezte az önkormányzatnak, hogy az anyámat is mellé fogják temetni… Mindent előre elterveztek.

Kicsit mintha zavarban lenne. A borostáját vakargatja. A kezét nem látom, kesztyű van rajta. A szemembe néz, hosszan, már-már túlságosan is hosszan.

– Arra szeretném kérni, hogy aznap, amikor elhozom a hamvait, szervezzen nekem valami kis ünnepséget. Persze nem nagy felhajtásra gondolok, de valami megemlékezésféle azért mégiscsak jó lenne.

A rigó felröppen. Éliane ijesztette el, aki időközben odasomfordált a lábamhoz, hogy simogatásért kuncsorogjon.

– Jaj, nem, ilyesmivel én nem foglalkozom! Ezzel érdemes inkább Pierre Lucchinihez fordulnia, ő a helyi kegyeleti szolgálat egyik tulajdonosa. A völgy vándorai, így hívják őket, az irodájuk bent van a központban.

– Kegyeleti szolgálat a temetésekhez kell. Én csak annyit kérek, hogy segítsen összehozni egy rövid beszédet, amit aznap elmondhatok, amikor az anyám hamvait leteszem e mellé a fickó mellé. Nem lesz itt senki. Csak ő meg én… Szeretnék szólni hozzá néhány szót, ami csakis köztünk marad.

Leguggol, hogy megsimogassa Éliane fejét. És miközben tovább beszél hozzám, a kutyám szemébe néz.

– Láttam, hogy… a nyilvántartásába, tudja, azokba a füzetekbe, amiket a temetésekről vezet, időnként beszédeket is feljegyez. Esetleg azokból kiszedhetnék egy-két részletet… mások beszédeiből, hogy összerakjam a saját búcsúbeszédemet.

Beletúr a hajába. Mintha a múltkor még kevesebb ősz hajszála lett volna. Bár lehet, hogy csak a fények teszik. Ma tiszta az idő, az ég derült, ragyogóan süt a nap. Amikor először láttam, lógott az eső lába.

Pinto asszony sétál el mellettünk. Köszön: „Üdvözlöm, Violette!”, és gyanakvóan végigméri a nyomozót. Mifelénk ha az utcán, a ház, a kerítés vagy a kapu előtt megjelenik egy idegen, a helyiekben azonnal bekapcsol a radar.

– Négykor van egy temetésem, de este hét körül már ráérek, ha van ideje benézni hozzám a gondnoklakba. Megpróbálhatunk együtt összehozni pár sort.

A nyomozó láthatóan megkönnyebbül. Mintha mázsás súly esett volna le a válláról. Előhúz a zsebéből egy csomag cigarettát, egy szálat a szájába vesz, de nem gyújtja meg, és érdeklődik, hogy merre van itt a legközelebbi szálloda.

– Huszonöt kilométerre. De ha a templom mögött bekanyarodik, van ott egy kis utca, és rögtön látni fog egy piros zsalugáteres házat. Az a mi Bréant asszonyunk panziója. Egészen pontosan csak egy kiadó szobája van, de az majdnem mindig szabad.

A nyomozó figyelme időközben elkalandozott. A tekintete üres. Máshol jár, belemerült a gondolataiba. Aztán egy pillanatra még visszatér hozzám.

– Brancion-en-Chalon… Nem történt itt nemrégiben valami tragédia?

– Tragédia mindenütt akad bőven, minden egyes haláleset valakinek a személyes tragédiája.

Úgy tűnik, mint aki vadul kutat az emlékeiben anélkül, hogy tudná, pontosan mit is keres. A markába lehel, majd alig hallhatóan elköszön: „Viszlát este!”, és még hozzáteszi: „Nagyon köszönöm.” A központi sétányon elindul a kapu felé. Ugyanolyan nesztelen léptekkel, ahogyan jött.

Pinto asszony megy el mellettem megint, hogy a csapnál megtöltse a locsolókannáját. Mögötte Claire érkezik, az ápolónő a mâconi onkológiai klinikáról, Thierry Teissier sírjához tart a kezében egy tő cserepes rózsával. Odalépek hozzá.

– Jó napot! Tudna segíteni abban, hogy ezt a rózsát kiültethessem Teissier úr sírjára?

Kiáltok Nonóért, aki épp bent van a pihenőben. A sírásóknak külön kis házikójuk van, hogy legyen hol átöltözniük, délben és este lezuhanyozniuk, kimosniuk a munkaruhájukat. Nono szerint a halál szaga a ruháin nem tapad meg, azt a szappant viszont valaki már igazán feltalálhatná, amivel az orrából és az agyából kimoshatná.

Miközben Nono meglazítja a földet azon a részen, ahová Claire a rózsát szánja, Elvis dalra fakad: Always on my mind, always on my mind… Nono tesz egy kis tőzeget is a szár köré, és eleve megkarózza a rózsát, hogy ha megered, szép egyenesen nőjön. Claire-nek pedig közben elmondja, hogy ismerte ám Teissier urat, nagyon jóravaló ember volt.

Claire pénzt ajánlott, hogy időnként öntözzem meg Thierry rózsáját. Mondtam neki, hogy szívesen öntözöm, de pénzt senkitől sem fogadok el ezért. Viszont ha annyira ragaszkodik hozzá, menjen be a konyhába, és dobjon be valamennyi aprót a hűtőn a katicaperselybe, oda mindig jól jön egy kis adomány, mert abból veszek eledelt a temető állatainak.

Azt mondta: „Rendben.” Meg azt is mondta, hogy egyáltalán nem szokása eljárni a volt betegei temetésére. Hogy ez volt az első alkalom. Meg hogy Thierry Teissier túl kedves ember volt ahhoz, hogy puszta föld borítsa a sírját, csak így, minden nélkül. És hogy egy vörös rózsatövet választott, mert az jól kifejezi azt, amilyen életében volt, és hogy reméli, Thierry legalább abban tovább él. És hozzátette, hogy a virágok elkísérik az útján.

Karon fogtam, és elvittem a temető egyik legszebb zugába, Juliette Montrachet (1898–1962) sírhalmához, amit egymással csodás harmóniában teljesen benőttek a különféle színekben és formákban pompázó évelő növények és bokrok. Az a sír önmagában felér egy kerttel, pedig igazán soha senki sem gondozta. Mintha a véletlen és a természet közös megegyezéssel alakította volna így.

Claire azt mondta: „Ezek a virágok kicsit olyanok, mint az égi lajtorja fokai.” És megköszönte. Aztán bejött velem a konyhába, ivott egy pohár vizet, betömködött néhány bankjegyet a katicaperselybe, és elment.

10

Szavaimmal elevenen tartlak, ha hallgatok, a feledésnek adlak.

Philippe Toussaint-t 1985. július 28-án, Michel Audiard, a híres forgatókönyvíró halálának napján ismertem meg. Talán ez is az egyik oka annak, hogy Philippe Toussaint-nel soha nem igazán volt egymásnak mit mondanunk. Hogy a beszélgetéseink olyan laposak voltak, mint Tutanhamon fáraó EKG-ja. Amikor azt kérdezte: „Na, jöhet az az ital? Nálam?”, én rögtön rávágtam: „Igen.”

Az Othellóból kifelé jövet éreztem, hogy az összes csinos szőke engem méreget. Azok, akiket a pultnál feltartott, amikor a kedvemért hátat fordított nekik. Amint a zene elhallgatott, úgy bámultak rám a kikent-kifent szemükkel, mint akik a legszívesebben leszúrnának, átkokat szórnának rám, máglyára küldenének.

Alig mondtam ki az igent, máris a motorján ültünk, a fejembe nyomott egy lötyögős bukósisakot, és megmarkolta a bal térdemet. Lehunytam a szemem. Az eső eleredt. Éreztem a vízcseppeket az arcomon.

Charleville-Mézières központjában lakott egy egyszobás albérletben, amit a szülei fizettek neki. Miközben róttuk felfelé az emeleteket, végig dugdostam a kezem, behúztam a kabátom ujjába, hogy ne lássa, milyen csúnya a körmöm.

Amint beléptünk a lakásba, minden felvezetés nélkül nekem esett. Én sem beszéltem. Philippe Toussaint annyira szép volt, hogy a szavam is elakadt tőle. Mint amikor negyedikben a tanítónő egész órán Picassóról és a kék korszakáról mesélt. A képektől, amiket a vonalzójával egy albumban mutogatott, utoljára azoktól akadt el a szavam, és ott helyben elhatároztam, hogy én is ilyen életet akarok, pontosan ilyen kéket.

Nála aludtam, kábán a kielégüléstől. Életemben először feküdtem le valakivel úgy, hogy élveztem is, és nem vártam érte cserébe semmit. Csendben elkezdtem remélni, bárcsak folytatódna. És folytatódott is. Nem mentem sehova, ott ragadtam nála. Egy éjszakát, kettőt, hármat. Aztán valahogy felgyorsultak a dolgok. A napok összefolynak a fejemben, mint egy száguldó vonat kocsijai. Az egészből már csak az utazás élménye maradt meg.

Philippe Toussaint egészen megbabonázott. Olyan voltam mellette, mint egy rajongó fruska, aki megkaparintott egy magazint, benne egy szőke, kék szemű félistennel, és képtelen a látvánnyal betelni: Ez a kép most már az enyém, és senki sem veheti el tőlem. Órákon át csak simogattam, az egyik kezemet valahol mindig rajta tartottam. Azt mondják, a szépséget nem eszik kanállal, de az ő szépségét én egyenesen habzsoltam, reggel, délben, este. És valahányszor lehetett, még repetáztam is belőle. Neki pedig ez egyáltalán nem volt ellenére. Úgy tűnt, én is tetszem neki, élvezi, hogy kényeztetem. Becserkészett, más nem számított.

Szerelmes lettem. Még jó, hogy soha nem volt igazi családom, így megszöknöm sem volt kitől. Minden vegyértékemet egyedül Philippe Toussaint kötötte le. Egész lényemmel, mindenestül átadtam magam neki. Rajta kívül számomra más nem is létezett. Ha tehetem, legszívesebben bebújtam volna a bőre alá.

Egy reggel azzal jött: „Költözz ide hozzám!” Tovább nem ragozta. Csak ennyit mondott: „Költözz ide hozzám!” Összecuccoltam az otthonban, és mivel még kiskorú voltam, titokban, az éj leple alatt leléptem az intézményből. Egyetlen bőrönddel állítottam be Philippe Toussaint-hez, abba is belefért mindenem. Mert hát alig volt valamim. Csak néhány ruhám és az első babám, Caroline. Amikor megkaptam, még tudott beszélni („Jó reggelt, mama, a nevem Caroline. Játszol velem?”, és aztán nevetett), de az elem hamar kimerült, az áramkörei többször eláztak, és a sok hercehurca az állandó költözködéssel, a fogadó családokkal, a szociális munkásokkal meg gyógypedagógusokkal eléggé megviselte, és neki is elakasztotta a szavát. Volt még pár osztályfényképem, négy bakelitlemezem, kettő Étienne Dahótól (a Mythomane és a La Notte, la Notte), egy az Indochine nevű bandától (3) és egy Charles Trenet-től (La Mer), öt Tintin-képregényem (A kék lótusz, A Castafiore-smaragd, Ottokár jogara, Tintin és a pikarók, A Naptemplom), és a tolltartómat is megtartottam, ami rövid iskolai pályafutásom alatt szolgált, és amit az osztályból mindenki, aki bukásra állt (Lolo, Sika, So, Stéph, Manon, Isa, Angelo), aláírt golyóstollal.

Philippe Toussaint kicsit odébb tolta a ruháit a szekrényben, hogy helyet csináljon a holmijaimnak. És mellesleg megjegyezte:

– Fura egy lány vagy te.

Mire én csak annyit feleltem:

– Összebújunk?

Nem volt kedvem társalogni. Vele valahogy soha nem volt kedvem társalogni.

11

Kísérd nyugalmát lágy, szelíd daloddal.

Egy légy belerepült a portóimba. Kihalászom a pohárból, és kiteszem az ablakpárkányra. Amikor visszacsukom az ablakot, látom, hogy a nyomozó errefelé tart, gyalogosan, az utcai lámpák fénye időről időre rávetül a kabátjára. A temetőhöz vezető utat fák szegélyezik. Az utca Cédric atya parókiájától indul felfelé. A templom mögött az a pár utcácska pedig maga a központ. A nyomozó gyorsan közeledik. Úgy nézem, rendesen átfagyott.

Jobb szeretnék egyedül lenni. Mint minden este. Nincs kedvem beszélgetni senkivel. Olvasnék, rádiót hallgatnék, befeküdnék a kádba. Behúznám a zsalugátereket. Belebújnék a rózsaszín szaténköntösömbe. Jól ellennék magamban.

Kapuzárás után szabadon gazdálkodhatok az időmmel. Az az idő onnantól csak az enyém. Nagy luxus ám, ha az ember maga rendelkezhet az idejével. Azt hiszem, kevés ennél nagyobb luxus adatik meg egy ember életében.

A nyár fölött egyelőre magamon tartom a telet, pedig normális esetben a napnak ebben az órájában már átállok a nyári időszámításra. Kicsit haragszom magamra, amiért áthívtam a nyomozót, amiért önként felajánlottam neki a segítségemet.

Megkocogtatja az ajtót, finoman, mint az első alkalommal. Éliane fel sem kapja a fejét. Ő már bevackolta magát éjszakára, összegömbölyödve szuszog a pokrócokkal kibélelt kosarában.

A nyomozó rám mosolyog, köszön. Ahogy belép, behozza magával a hideget. Gyorsan becsukom utána az ajtót. Kihúzok neki egy széket, hellyel kínálom. A kabátját nem veszi le. Ez jó jel. Azt jelenti, hogy nem szándékozik sokáig maradni.

Kérdés nélkül előveszek egy másik kristálypoharat, és töltök neki a José-Luis Fernandez-féle – 1983-as évjáratú – portóiból. Amikor a konyhabútorom bárszekrénynek kinevezett részében meglátja az alkoholkészletemet, elkerekedik a szeme. Több száz palack sorakozik a polcokon. Borpárlatok, whiskyk, likőrök, pálinkafélék, tömény italok.

– Ne aggódjon, nem vezetek illegális italmérést, ez mind adomány. Az emberek nem mernek virágot hozni nekem. Egy temetőgondnokhoz mégsem illik virággal beállítani, pláne, hogy én árulok is növényeket. A virágosoknak sem szokás virággal kedveskedni. Az egyetlen Pinto asszonyt leszámítva, aki minden évben egy bedobozolt babát hoz ajándékba, a többiektől mind italokat vagy házi lekvárt kapok. Három másik élet sem lenne elég ahhoz, hogy az összeset benyakaljam. Pedig egy részét el is osztogatom, mindig adok belőle a sírásóimnak.

Leveszi a kesztyűjét, és beleiszik a portóiba.

– Ez a legfinomabb, amit most iszik.

– Mennyei.

Fogalmam sincs, miért, de egyáltalán nem néztem ki belőle, hogy pont ez a jelző, „mennyei”, fog a portóimtól a szájára jönni. Azon kívül, hogy nem fésülködik, nincs benne semmi bohóság. Inkább búskomor alkatnak tűnik, úgy is öltözködik.

Hozok papírt és ceruzát, leülök vele szemben, és megkérem, hogy meséljen az édesanyjáról. Pár másodpercre elgondolkozik, majd levegőt vesz, és azt mondja:

– Szőke volt. Természetes szőke.

És ennyi. Megint a falat pásztázza körbe-körbe, mintha legalábbis a legnagyobb festők remekművei lógnának rajta. Időnként felemeli a kristálypoharat, és apró kortyokban szürcsölgeti a portóit. És ahogy a bor felszívódik benne, ő is fokozatosan felenged.

– Soha nem tudtam szépen fogalmazni. Úgy gondolkozom és beszélek, mintha rendőrségi jelentést írnék vagy adatokat elemeznék. Bárkiről megmondom, hogy van-e sebhelye, anyajegye, valamilyen testi rendellenessége… hogy az illető sántít-e, mekkora a cipőmérete… Egyetlen pillantással leveszem bárki magasságát, testsúlyát, szeme színét, a bőre árnyalatát, bármilyen különös ismertetőjegyét. De az érzésekhez… azokhoz nem értek. Egyedül azt vagyok képes kiszúrni, ha valakinek van valami rejtegetnivalója…

A pohara kiürült. Újra töltök neki, és az ital mellé vágok pár szelet sajtot, amit egy porcelántányéron szépen elrendezgetek.

– A titkolózást ösztönösen kiszagolom. Olyan vagyok, mint egy vérbeli vadászkutya… Azonnal észreveszem az árulkodó gesztusokat. Bár most már ebben is elbizonytalanodtam… azok után, hogy megismertem az anyám végakaratát.

A portói mindenkinek megoldja a nyelvét. Hatásos, akár az igazságszérum.

– És maga? Maga nem iszik velem?

Töltök magamnak pár cseppnyit, és koccintok vele.

– Csak ilyen keveset iszik?

– Temetőgondnok vagyok, könnyekhez szoktam, és mindenből megárt a sok… Esetleg beszélhetnénk arról, mi tette boldoggá az édesanyját. Persze nem feltétlenül úgy értem, hogy bolondult a színházért vagy a műkorcsolyáért. Hanem hogy mi volt a kedvenc színe, merre szeretett sétálni, milyen zenét hallgatott, milyen filmeket nézett szívesen, volt-e kutyája, macskája, kedvenc virága, mivel töltötte a napjait, inkább az esőt, a szelet vagy a napsütést szerette, melyik volt a kedvenc évszaka…

Sokáig nem szól semmit. Tanácstalannak tűnik, mint egy eltévedt vándor, aki sehogyan sem leli a helyes utat. Felhajtja az italát, és végre megszólal:

– Szerette a havat és a rózsákat.

És megint csak ennyi. Nincs több mondanivalója róla. Láthatóan szégyelli is magát emiatt, de képtelen bármit hozzátenni. Csak ül tehetetlenül, mint aki épp az imént ismerte be előttem, hogy olyan betegségben szenved, amire nem létezik gyógymód. Mint aki kórosnak érzi, hogy nem tud a legközelebbi hozzátartozójáról beszélni.

Felállok az asztaltól, odamegyek a komódhoz, amiben a feljegyzéseimet tartom. Előveszem a 2015-ös füzetet, és fellapozom az első oldalt.

– Ez a gyászbeszéd 2015. január 1-jén íródott Marie Géant emlékére. Az unokája nem tudott eljönni, mert épp külföldi kiküldetésben volt. Úgyhogy elküldte nekem, és megkért, hogy olvassam fel a levelét a nagymamája temetésén. Azt hiszem, ez talán a segítségére lehet. Fogja a füzetet, vigye magával, olvassa el a szöveget, jegyzeteljen, és majd holnap reggel visszaadja.

A nyomozó felpattan a székről, és a hóna alá vágja a füzetet. Eddig még soha egyetlen füzetem sem hagyta el a házat.

– Köszönöm, köszönök mindent.

– Bréant asszony panziójában éjszakázik?

– Igen.

– Vacsorázott?

– Igen, a szállásadónőm készített nekem egy kis harapnivalót.

– Holnap visszamegy Marseille-be?

– Hajnalban indulok. De a füzetet előtte még mindenképp beadom.

– Csak tegye le az ablakpárkányra, a kék virágláda mögé.

12

Pihenj, nagyanyó, aludj, de fülelj odafentről, s halld meg a mennyből gyermeki kacajunk.

Gyászbeszéd Marie Géant temetésén

Nem tudott sétálni, mindig szaladt valahova. Képtelen volt megmaradni egy helyben. Kotrecelt. Arrafelé, ahol felnőtt, ezt így mondták. „Ne kotrecelj már annyit!”, ezt a mondatot még otthonról hozta, és azt jelenti: „Ülj már meg végre a fenekeden!” Hát, ő most végre megül rajta. Végérvényesen.

Korán feküdt, és hajnali ötkor kelt. Mindennap elsőként érkezett a boltba, hogy ne kelljen sorban állnia. Irtózott a sorban állástól, mint a pokol tüzétől. Kilencre már kész volt a bevásárlással, és a megrakott szatyraival hazafelé tartott.

A december 31-éről január 1-jére virradó éjjel halt meg, pont egy munkaszüneti napon, ő, aki az egész életét végigrobotolta. Remélem, nem kellett hosszan sorban állnia a paradicsom kapujában, együtt a szilveszteri tivornyázókkal és azokkal, akik aznap éjjel a közutakon vesztették életüket.

Nyaranta, amikor a szünidőre hozzá utaztam, megkértem, hogy készítse ki a kötőtűt, és vegyen hozzá egy gombolyag fonalat. Persze tíz sornál sohasem kötöttem többet. De ha egymáshoz illeszteném azokat a rövid darabokat, talán kijönne belőlük egy képzeletbeli sál, amelyet a mennyországban, amikor majd utánamegyek, a nyakam köré tekerhet. Már ha én is a mennyországba jutok.

A telefonban mindig úgy mutatkozott be: „Én vagyok az, a nagyanyó”, és hozzá nevetett.

A gyerekeinek minden héten levelet írt. Azoknak a gyerekeinek, akik az ország másik végében telepedtek le, távol tőle. Csak írta, ami az eszébe jutott.

Minden szülinapra, névnapra, karácsonyra és húsvétra csomagot vagy pénzt küldött. A „pulyáknak”. Így hívta a gyerekeit és az unokáit, „pulyáknak”.

Szerette a bort meg a sört.

Mielőtt megvágta, mindig keresztet rajzolt a kenyérre.

Sokszor mondta, hogy „Jézus, Mária!”, ez volt a szavajárása. Szinte kötőszóként használta. Majdnem minden mondatát ezzel zárta.

A tálalón állt nála egy régi rádiókészülék, abból egész délelőtt szólt a konyhában az adás. Gondolom, azért, mert hamar megözvegyült, és a férfi bemondók hangja pótolta a társaságot.

Délben aztán bekapcsolta a tévét. Hogy ne legyen akkora csend a lakásban. Az összes bugyuta vetélkedőt végignézte egészen addig, amíg A szerelem lángjai előtt el nem aludt. De addig is minden jelenetet hangosan kommentált, mintha a szereplők a személyes ismerősei lennének.

Két vagy három évvel azelőtt, hogy megrogyott az egészsége, és kénytelen volt beköltözni az idősek otthonába, a társasház pincéjéből ellopták a fényfüzérét és a karácsonyfadíszeit. Sírva hívott fel, mintha a tolvajok magától a karácsony ünnepétől fosztották volna meg.

Gyakran énekelt. Szinte mindig dudorászott valamit. Még az élete vége felé is sokszor mondogatta: „Dalolhatnékom van.” És azt is mondta: „Most már ideje lenne meghalnom.”

Vasárnaponként eljárt misére.

Nem dobott ki semmit. Ételmaradékot sosem. Később mindig megmelegítette magának, és megette. Néha több napig ugyanazt ette, amíg az utolsó morzsáig el nem fogyott, és el is rontotta vele a gyomrát. De inkább hányt, mint hogy kidobjon egy kiflicsücsköt. Ezt a reflexet még a háború ültette bele a gyomrába.

Ha mustárt vett, mindig poharasat választott, amit színes rajzok díszítettek, és a poharakat eltette az unokáinak – a pulyáinak –, hogy amikor nyáron eljönnek hozzá vakációra, azokból itassa őket.

A gáztűzhelyén egy öntöttvas fazékban mindig rotyogott valami ínycsiklandó étel. Ha rizses húst készített, azzal egy egész hétre megvolt a főzéssel. A húslevest félretette, és vacsorára elkortyolgatta. Az ő konyhájában mindig akadt valami finomság egy serpenyő alján, hol a sütésből ottmaradt pirított hagymadarabkák, hol csak egy kis szósz, amit hagyott, hogy kimártogassunk kenyérrel.

Soha nem volt saját lakása. Világéletében bérelt. Az egyetlen saját tulajdonú ingatlana ez a családi sírhely.

Amikor tudta, hogy érkezünk, a konyhaablakból leste, mikor parkolunk le a ház előtt. Mi pedig már lentről, a kocsiból kiszúrtuk az ablakban az ősz haját. Még be sem tettük a lábunkat a lakásba, máris azt kérdezte tőlünk: „És mikor jöttök el legközelebb meglátogatni a nagyanyót?” Mintha nem is tudott volna igazán örülni annak, hogy ott vagyunk.

Az utolsó éveiben feladta a várakozást. Ha az előre megbeszélt időponthoz képest csak öt percet is késtünk, lent találtuk az ebédlőben a többi kisöreggel, és nem volt hajlandó kijönni velünk ebédelni egy étterembe.

Mindig hajhálóval aludt, hogy ne törje össze a dauerét.

Minden reggel belefacsart egy fél citromot egy pohár langyos vízbe, azzal kezdte a napot.

Piros ágytakarója volt.

A háború alatt végig levelezett a nagyapámmal, Luciennel, tartotta benne a lelket. Amikor a nagyapám hazajött Buchenwaldból, a nagyanyám alig ismert rá. Lucien fényképe egész életében ott állt az éjjeliszekrényén. És amikor átköltöztettük az otthonba, a fénykép is ment vele.

Imádtam felpróbálgatni a habselyem kombinéit. Mivel mindent teleshopból rendelt, egy csomó kacatot is felhalmozott. Valahányszor megérkeztem hozzá, mindig az volt az első kérdésem, hogy turkálhatok-e a szekrényében. Mire ő mindig azt felelte: „Persze, menj csak, garázdálkodj bátran!” Én pedig órákig elvoltam a pakolászással. Találtam imakönyveket, Yves Rocher arckrémeket, ágyneműhuzatot, ólomkatonákat, pamutgombolyagokat, ruhákat, sálakat, brossokat, porcelánbabákat.

A keze ráncos volt.

Néhányszor bedaueroltam a haját.

Spórolásból nem folyó vízben mosogatott.

Az élete vége felé, az otthonban gyakran mondogatta: „Mit vétettem vajon a Jóistennek, hogy ide kerültem?”

Én akkor kezdtem elmaradozni tőle, miután betöltöttem a tizenhetet, onnantól inkább a nagynénémnél aludtam, aki úgy háromszáz méterre lakott tőle. A szűk garzont lecseréltem egy szép, tágas lakásra egy olyan házban, amelynek a földszintjén egy mozi üzemelt, mellette pedig egy nagy kávézó csocsóasztallal, videójátékokkal, ahol jégkrémet is lehetett kapni, és ahová a helyi fiatalok jártak. Kosztolni azért átjártam a nagyanyámhoz, de aludni kényelmesebb volt a nagynénémnél, mert ott lehetett sutyiban cigarettázni, egész nap mozizni, vagy csak ücsörögni a kávézóban.

A nagynénémnek bejárónője is volt, egy nagyon kedves idős hölgy takarított nála, és vasalta a holmiját. De egy nap szemtől szembe találtam magam a nagyanyámmal, aki épp porszívózta a hálószobát. A bejárónő szabadságot kért vagy megbetegedett, és ő ugrott be helyette. Ha nem is rendszeresen, de előfordult ilyen. Addig sejtelmem sem volt erről.

A halála napján egész éjjel nem tudtam aludni emiatt az „incidens” miatt. Attól a rossz érzéstől, ami abban a pillanatban megütött. Amikor vidáman, nagy lendülettel benyitottam azon az ajtón, és szembetaláltam magam a nagyanyámmal, aki épp pénzért takarított. Kétrét görnyedve tologatta a porszívót, hogy a nyugdíját kiegészítse. Próbáltam felidézni, mi hangzott el köztünk aznap. És nem jött álom a szememre. Többször visszajátszottam a fejemben a jelenetet, amelyet már egészen el is felejtettem, de amely a halála napján valamiért előjött. Egész éjjel abban az ajtóban álltam, és néztem, ahogy másoknál takarít. Egész éjjel ugyanolyan vidáman voltam az unokatestvéreimmel, mint akkor, és ott volt ő is, porszívóval a kezében.

Amikor legközelebb találkozom majd vele, mindenképpen megkérdezem tőle: „Nagyanyó, emlékszel arra a napra, amikor a nagynénémnél takarítás közben rád nyitottam?” Ő pedig csak meg fogja vonni a vállát, és azt mondja: „És a pulyák? A pulyák jól vannak?”

13

Van, ami mélyebb nyomot hagy a halálnál: az eltávozottak emléke az élők gondolataiban.

A kék virágláda mögött megtalálom a 2015-ös füzetet. A nyomozó üzenetet is hagyott benne: „Nagyon köszönöm. Majd hívom”, firkantotta egy marseille-i edzőterem szórólapjának hátoldalára. A kép egy mosolygós, fiatal nőt ábrázol. Olyan izmokkal, amilyenekről csak álmodik az ember. De csak térdtől felfelé, a papír másik fele hiányzik.

Mást nem írt, egy szóval sem említi a beszédet, sem az édesanyját. Azon gondolkozom, vajon mennyire lehet még Marseille-től. Az is lehet, hogy már oda is ért. Hánykor indulhatott? Rálát az ablakából a tengerre? Szokta nézni a vizet, vagy már fel sem tűnik neki, hogy ott van? Mint amikor két ember olyan régóta él együtt, hogy szinte már észre sem veszik egymás jelenlétét.

Nono és Elvis épp abban a pillanatban futnak be, amikor kinyitom a kaput. Az ablakon kikiáltanak nekem egy „Szia, Violette!”-et, majd leparkolják az önkormányzati kisteherautót a központi sétány elején, és bemennek a házikójukba átöltözni. Jó hangulatban vannak, a közelben hallatszik a nevetésük. Elindulok a szokásos ellenőrző körutamra. Szeretem tudni, hogy minden rendben. Hogy mindenki a helyén van-e.

A macskák a lábamhoz dörgölőznek. Jelen állás szerint tizenegyen laknak életvitelszerűen a temetőmben. Öten elveszítették a gazdájukat, legalábbis abból, hogy a megjelenésük Charlotte Boivin (1954–2010), Olivier Feige (1965–2012), Virginie Teyssandier (1928–2004), Bertrand Witman (1947–2003), illetve Florence Leroux (1931–2009) temetésének napjára esett, erre következtetek. Charlotte fehér, Olivier fekete, Virginie cirmos, Bertrand szürke, Florence pedig (ő kandúr) fehér alapon fekete-barna foltos. A többi hat idővel csapódott melléjük. Folyamatosan cserélődnek. Mivel a környéken elterjedt, hogy a temetőben etetik és ivartalanítják őket, az emberek rendszeresen a kapuban hagynak vagy bedobálnak a kerítésen néhány kismacskát.

Valahányszor találunk egyet, mindig Elvis nevezi el őket. Most épp Spanish Eyes, Kentucky Rain, Moody Blue, Love Me, Tutti Frutti és My Way vendégeskedik nálunk. My Wayt a küszöböm elé tette le valaki egy 43-as férficipő dobozában.

Nono minden új jövevényt figyelmeztet, hogy tisztában legyen vele, merre hány méter: „Szólok előre, hogy ha itt maradsz, az hétszentség, hogy a gazdasszony kimiskároltat.” De ettől még egy macskának sem szállt inába a bátorsága.

A temető felőli ajtómra Nono csinált alul egy csapóajtót, hogy a macskák szabadon ki-be járkálhassanak. Ennek ellenére ők inkább a kriptákba szökdösnek be. Mindegyiknek megvannak a maga szokásai és kedvenc helyei. My Way és Florence mindig a hálószobámban szunyókál valahol összegömbölyödve, rajtuk kívül a többiek csak elkísérnek a házig, de be nem jönnek. Mintha Philippe Toussaint még mindig odabent lenne. Lehet, hogy látják a szellemét? Azt mondják, a macskák kapcsolatban vannak az eltávozott lelkekkel. És Philippe Toussaint nem szerette az állatokat. Én már egészen kicsi koromban is szerettem őket, bár ez nálam nem jelent semmit, mert elég korán kénytelen voltam felnőni.

A látogatók többsége nem bánja, hogy a macskák állandóan körülöttük sündörögnek. Sokan úgy vélik, hogy az elhunyt szerettük rajtuk keresztül üzen nekik. Micheline Clément (1957–2013) sírján ez áll: „Az én mennyországom, már ha mennyország létezik, ott van, ahol a kutyáim és a macskáim között lehetek.”

Hazafelé tartok, Moody Blue és Virginie szorosan a sarkamban. A konyhában Nono épp Gastonról beszélget Cédric atyával. Történeteket mesél neki Gaston legendás ügyetlenségéről, imbolygó járásáról. Elmeséli, hogy az egyik exhumálás után Gaston a temető kellős közepén kiborította a csontokat a talicskájából, a koponya begurult egy pad alá, és Gaston még csak észre sem vette. És neki kellett utánaszólnia, hogy jó lenne, ha összeszedné a pad alól a „kugligolyóját”.