© Herendi Gábor, Divinyi Réka, Réti László, 2024

© Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Tillai Tamás

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 946 1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

I. Tagadás

II. Harag

III. ALKUDOZÁS

IV. DEPRESSZIÓ

V. ELFOGADÁS

Valának pedig hamis próféták is a nép között, a miképen ti köztetek is lesznek hamis tanítók, a kik veszedelmes eretnekségeket fognak becsempészni, és az Urat, a ki megváltotta őket, megtagadván, önmagokra hirtelen való veszedelmet hoznak.

Péter II. levele 2.1

I. Tagadás

– Meghalt az anyám. Alig egy hónapja.

– Itt akkor sem lehet dohányozni.

A doktornő kérlelhetetlenül a kerti pad mögé mutatott. Mara unottan hátranézett a válla felett. A fűbe döfött táblán vörössel áthúzott füstölgő cigaretta piktogramja nézett vádlón a lányra. Mara visszafordult, és hosszan, kihívón beleszívott a cigarettába. A füstöt lassan a magasba fújta, aztán hidegen ránézett az orvosra. A nő karba tett kézzel állt előtte a balatoni szanatórium kavicsos ösvényén.

– És akkor most mit tesz velem? – kérdezte a lány.

– Dobd el... kérlek.

– Attól nem lesz jobb.

– A szabályok azok szabályok.

– Apám is mindig ezt mondja.

– Apád komoly ember.

– És hová vezettek azok a komoly szabályok?

A doktornő elgondolkodva nézte a vékony, görnyedten üldögélő lányt. Nem sokszor érzett így, de most tanácstalan volt. Mara rövid haját sötétbarnára festette, frufruja majdnem eltakarta világoskék szemét. Pisze orra, dacos, pengévé keskenyedő ajka és kerek álla volt. Bőre sápadtságát éppúgy okozhatta a kamaszok netfüggése, amely állandóan a szobában tartotta őket, mint az elszenvedett trauma.

A tragédia, ami miatt az elmúlt három hetet a füredi intézményben töltötte.

– Tovább kell lépned, Mara.

– Tovább is fogok.

– Mikor?

– Majd. Amikor kedvem lesz hozzá.

– Ez nem kedv kérdése.

– Jaj, ne hozzon már le az életről! – fortyant fel a lány.

Az orvos felsóhajtott, és leült a pad szélére.

– Adj egy szálat.

– Magának!?

– Néha jólesik.

– Ez most olyan jófejség lesz, vagy mi?

– Nem lehetne csak egyszer – dőlt hátra a doktornő, és fáradtan elmosolyodott –, hogy egyszerűen eldugulsz, és adsz egy staubot?

– Ezt az egyetemen tanítják, vagy a praxisa hozta ki ezt a dumát? – sóhajtotta Mara, de végül megvonta a vállát, és odatolta a padon heverő dobozt az orvos kezéhez.

A fehér köpenyes nő kirázott egy szálat, az ajkai közé illesztette, aztán odahajolt Marához, és szó nélkül kivette a tinilány szájából a cigarettát. A parázsról rágyújtott, majd oda sem nézve visszaadta Mara cigijét. Mindketten a platánfák levelei közt átsütő halvány fénybe fújták a füstöt.

– Érzed?

– Mit? – kaffantotta dacosan a lány.

– A tavaszt.

– Csak a füstöt érzem.

– Szar lehet neked.

– Szar is.

– Vonatkoztass el.

– Csak… füstöt… érzek – tagolta komoran a lány.

– Pedig itt a tavasz. A platán friss leveleinek illata. A virágok az ágyásban. A Balaton enyhe halszaga. Még lángost is érzek, pedig a sütöde jóval odébb van – a doktornő beleslukkolt a cigibe. – A szomszédban házat építenek. Te is érzed a fenyőlécek illatát?

– Fenyőt? – nézett rá értetlenül Mara.

– Gyanta. Tűlevél. Fenyő. Toboz. Egy egész erdő. Szimatolj bele.

Átszellemülten beszívta a levegőt. Mara megütközve nézte.

– Miről beszél maga? Ez nem vicces cigi ám.

– Nyugi van, Mara. Élj. Csak ennyi kell.

– Ez most mi volt?

– Micsoda?

– Most miért csinálja ezt? Maga nem a spanom.

– Ki mondta, hogy az lennék?

– Maga miatt vagyok itt.

– Ez tévedés.

– Maga nem engedett ki eddig.

– Tudod jól, miért vagy itt.

– Ez már megint valami terápiás faszság?

– Miért lenne az? – A doktornő elnyomta a csikket a pad karfáján, aztán komótosan a bukszusba pöccintette. – Hamarosan mehetsz. Már össze vagy pakolva. Gondolod, hogy pont most akarok valami újat kipróbálni rajtad, amikor apád pár perc múlva itt lesz?

Mara kényszeredetten elhúzta a száját.

– Akkor mit akar tőlem?

– Eredetileg csak annyit, hogy dobd el a cigit.

– Maga is rágyújtott.

– Rá. Van ilyen.

– Le fogják cseszni miatta?

– Ha meglátott valaki, akkor igen.

– És nem zavarja?

– Vannak helyzetek, amikor ez a helyes.

– A szabályszegés?

– Akár az is.

– Ezt mondja el az apámnak is.

– Majd te elmondod neki.

– Őt ez nem érdekli.

– Apád szeret téged.

– Apám csak saját magát szereti. Meg az Istent.

– Istent?

– Fater egy szentfazék.

– Aha… te hiszel Istenben?

– Ha létezne, nem lennék itt.

– Ez miért bizonyítaná, hogy nincs?

– Mert ha létezne, nem történt volna meg mindez.

Az orvosnő lassan bólintott, aztán feltápászkodott. A zsebében hangosan kettőt csipogott a telefon. Előhúzta, és elolvasta az üzenetet. Felpillantott a csikken nyammogó Marára.

– Itt vannak érted.

– Fasza.

– Ne légy önző… vissza kell térned az életbe – majd némi hezitálás után hozzátette: – Marika.

– Mara vagyok! – csattant fel a lány.

Az orvos elengedte a füle mellett az éles választ.

– Apád sem szenved kevésbé, mint te.

– Azt maga honnan tudná!? Apám leszarja az egészet.

– Biztosan nem.

– Csinált valamit. Aztán ez lett belőle.

– A húgod is szenved.

Mara elcsendesedett.

– Gondolj néha egy kicsit másra is, ne csak magadra.

– Apámra, mi? Azt lesheti.

– A húgodra. Támaszra van szüksége.

– Akkor…

– Tegyük fel, hogy igazad van…

– Az van!

– … akkor ki maradt neki rajtad kívül?

A szavak csendesen lebegtek a szétoszló cigarettafüstben.

– Bassza meg – morogta végül Mara.

A platánon egy rigó kezdett hosszas csicsergésbe. Mara dühösen felpillantott az ágra. A pszichiáter észrevette a pillantást.

– Idegesít?

– Hangos. Dühös. Zavaró.

– Másnak kellemes.

– Ja. Egy másik rohadt rigónak.

– Tudod mi az, amit mi madárdalnak érzékelünk? – nézett rá a doktornő, de mivel nem kapott választ, folytatta. – Szitkozódás. A hímek ócsárolják egymást. De mi, akik nem értjük, szépnek halljuk. Pedig az ő nyelvükön csupa-csupa káromkodás lehet.

– És?

– Csak annyit mondok, ha nem tudsz eleget, ne ítélkezz.

– Apámra gondol?

– Rá is. De leginkább rád.

Mara megcsóválta a fejét, és a kavicsokra dobta a csikket, aztán beletaposta az ösvénybe.

– Nem értem, mit akar.

– Adj időt magadnak. A hangok, amiket belülről hallasz, nem biztos, hogy azt akarják mondai, amiről úgy gondolod, érted. Talán egész másról beszélnek.

– Ne mentegesse az apámat!

– Nem mentegetem.

– Anyám meghalt.

– Sokan meghalnak. Nap mint nap. Fáj. De tovább lépünk. Mert élni kell, mert azok, akik élnek és szeretnek minket, hiányolnak minket az életükből.

Mara lehajtotta a fejét.

– Bori… – suttogta.

– A húgodnak szüksége van rád.

– Tudom.

– Akkor menj. Lépj tovább.

– Nem vagyok rá képes.

Az orvos óvatosan megbökte a vállát.

– Gyere. Kikísérlek. A családod itt van érted.

A kamaszlány szótlanul felállt, és a doktornő oldalán a kijárat felé indult. A maga után vonszolt kerekes bőrönd két vaskos barázdát húzott a kavicsokban, a kerekek keltette surrogás elkísérte őket a boltíves kerengőig. A köveken már kattogni kezdett a táska, ahogy a fugákon ugráltak a kerekei. A monoton zaj valahogy elvette a kedvüket a további beszélgetéstől. A pszichiáternek kudarcot jelentett a terápia – a lánynak pedig tompa, nem múló fájdalmat és az apja vádolásának betokozódott dühét.

Mindketten kellemetlen élményként élték meg az eltelt három hetet.

Egyszerre léptek ki a kerengő hűvöséből a májusi napfénybe.

A gyöngykaviccsal felszórt parkolóban a jól ismert fekete Mercedes pöffeszkedett, a sötétített ablakok nem engedtek belátást az utastérbe. Mara a kocsi teteje felett elnézve a Balaton türkizszín vizét látta. Olyan simán terült el a szemközti Siófokig, akár egy csiszolt asztallap.

A lány megtorpant, és a doktornő megállt mellette.

A Mercedes ajtaja kinyílt, és egy magas, karcsú nő lépett ki a kavicsokra. Hosszú, szőke haját zavartan a füle mögé tűrte, ahogy Mara felé pillantott. A szeme nem látszott, mivel a fél arcát eltakarta a hatalmas Versace napszemüveg.

Mara megmerevedett.

– Ez nem a családom.

– Tessék? – nézett rá meglepetten a pszichiáter.

– Ez… nem… a… családom…

– De hát apád…

– A kocsi apámé. A nő is apámé. De nem a családom.

Kinyílt a hátsó ajtó, és egy nyolcévesforma kislány ugrott ki a kavicsokra, majd élesen ropogó léptekkel futva indult a kamaszlány felé.

– Maraaaaa! – kiáltotta túláradó boldogsággal.

Mara arcán fájdalmas mosoly terült szét, elengedte a fogantyút, mire a bőrönd tompa puffanással elterült a földön. A lány leguggolt, és egy pillanat múlva kis híján feldöntötte a húga kis teste, amint sikongatva a karjaiba csapódott.

A nővérek könnyek közt ölelték egymást, miközben a Mercedes felől a szőke nő lassan közeledni kezdett feléjük. A mély kavicságyban lassan haladt. Hosszú, karcsú lábait tízcentis sarkú cipőbe bújtatta, amelyek minduntalan elmerültek a talajban.

A pszichiáter odahajolt a lányokhoz, és Mara fülébe suttogott.

– Talán mégiscsak a családod.

A lány egy pillanatra kiesett a magára erőltetett szerepből, és hálásan felnézett az orvosra.

Aztán odaért a szőke nő, és Mara tekintete elfelhősödött.

— ✽ —

Az utcasarkon kéttucatnyi ember toporgott, miközben talmi áhítattal az arcukon a plébános szavait hallgatták.

– …most, midőn itt állunk a mártírunknak méltó emléket állító alkotás mellett, eltűnődünk, vajon hogyan lehetett oly erős az ő hite, hogy Sorbánházi Gizella, kerületünk szülötte a mártíromságot választá…

A polgármester lopva feljebb húzta a mandzsettáját, hogy egy pillantás vethessen a csuklójára csatolt Panerai órára. Elégedetlenül ráncolta a szemöldökét, és kissé oldalt döntötte a fejét, hogy a mellette álló asszisztense jobban hallhassa.

– Késnek vagy nem is jönnek? – szűrte a fogai között a kérdést.

– Megígérték, hogy itt lesznek – súgta Adél.

– Seggbe fogom rúgni a sajtóst, ha elcseszte.

– Még van öt percük.

– Arról volt szó, hogy benyomják az esti híradóba.

– Biztosan itt lesznek, polgármester úr. Biztosan.

A tisztelendő hangja felerősödött.

– Megáldom hát ezt az emlékművet az Atya, a Fiú…

Kandó József ájtatos arccal keresztet vetett és elmormolt egy áment, majd ismét oldalt fordult, és vetett egy pillantást asszisztense dekoltázsába. Adél bőre fehér volt, és bársonyos. A két mell közötti völgyben alig látható pihék rajzolódtak ki a fekete ruha szegélyének sötét hátterében. Miközben a polgármester a napszemüveg jótékony takarásában a szemét legeltette, és arra gondolt, mi mindent lehetne csinálni azzal a két kézbe álló halommal, a sarkon befordult egy fehér furgon.

– Itt vannak – nyögte megkönnyebbülten Adél.

– Épp idejében. Már itt akartam hagyni a picsába az egészet.

– Ez fontos esemény, polgármester úr – mondta némi szarkazmussal a nő.

– Fontos. Persze – bólintott Kandó. – Nézz csak körül. Vagy harmincan eljöttek.

– Az is valami.

– Azt se tudják, ki volt ez a nő, akinek az emléktábláját avatjuk – felelte a férfi, aztán vállat vont, és még halkabbra fogta. – Tulajdonképpen én se tudom.

– Megbeszéltük. Azért került bele a programba…

– Mert eljön a tévé. Tudom.

– Szerencsére itt vannak.

A plébános fejhangon énekelni kezdett.

– …aaaa miiiii Úúúúúrunk tiiiiiszteeeeleeeete…

Nevetségesen elnyújtott minden egyes magánhangzót, és túl magasan kezdte a zsoltárt. Kandó elfintorodott, de gyorsan rendezte a vonásait.

– A rövid beszédet mondom. Három perc.

– Nem lesz elég vágókép.

– Majd csipkedi magát az operatőr – vont vállat a polgármester. – Az emberek hálásak lesznek, ha nem jártatom soká a pofámat.

– Máris előkeresem a rövidebbet – a nő műkörmei egy tableten kezdtek kopogni, de Kandó megrázta a fejét.

– Nem kell. Majd nyomok valami bullshitet fejből.

– Biztos?

– Biztos. Féltucat avatásra való konzervduma van a fejemben, Adél. Csak a neveket kell behelyettesítenem.

– Sorbánházi Gizella – készségeskedett az asszisztens.

– Nem mindegy? – nézett rá savanyú tekintettel a polgármester. – A lényeg, hogy kamera legyen. Amúgy ki a tököm volt ez a nő?

– Most pedig átadom a szót tisztelt polgármesterünknek, plébániám nyája egyik oszlopos tagjának, Kandó Józsefnek – fejezte be a nyekergést a pap.

Kandó Adél kezébe nyomta a napszemüveget, majd szórványos taps kíséretében a mikrofonhoz lépett, ellenőrizte, hogy forog-e a felvétel, aztán összekulcsolta az ujjait, és beszélni kezdett.

– Ki ne ismerné kerületünkben Sorbánházi Gizella tetteit, amelyeket oly vészkorszakban vitt véghez, amely bármely embert próbára tett volna…

— ✽ —

A két nővér még mindig a földön térdelve ölelte egymást, amikor a szőke nő végre odaért hozzájuk. Levette a napszemüvegét, és odabiccentett a doktornőnek.

– Teri vagyok.

– Üdvözlöm – bólintott a doktornő, és összefonta a karját a mellén. – A papírok Mara táskájában vannak. Majd nézzék át. Szeretném, ha két hónap múlva visszahoznák egy beszélgetésre. Akkor eldöntjük, kell-e további terápia.

– Értem. Majd megmondom az apjának.

Mara lassan elengedte a húgát, és felállt. Bori fejét simogatva mélyen Teri szemébe fúrta a tekintetét, de nem szólt semmit. A nő zavartan a füle mögé simította a haját, és halkan megszólalt:

– Apád el akart jönni.

– De nem jött.

– Tudod, hogy megy ez.

– Nem, nem tudom.

Teri gyomra összeszorult, és kétségbeesett pillantást vetett a doktornőre.

– Elfoglalt ember. A kerületében van egy fontos esemény.

A doktornő bólintott, de esze ágában sem volt felmentést adni.

– Bizonyára.

– Józsi számára szent a család – kezdett akaratlanul is magyarázkodásba a szőke, de a pszichiáter Marához fordult.

– Vigyázz magadra. A számomat tudod.

– Tudja, hogy nem fogom hívni.

– Akkor keress chaten. WhatsAppon, Instán, bármin. Csak jelezd, ha gond van.

Azzal sarkon fordult, és visszaballagott a komor épületbe.

Bori felemelte az eldőlt bőrönd fogantyúját, és a nővére tenyerébe nyomta.

– Mehetünk?

A kamaszlány elnézett Teri válla felett, és a fekete Mercedest fixírozta.

– Senkinek nem adja kölcsön.

– Nem adta kölcsön.

– Csak ő vezetheti a kocsiját.

– Ez már az én kocsim – Teri egyre kínosabban érezte magát, a rakoncátlan tincset immár tízmásodpercenként dugta vissza a füle mögé. – Nekem adta.

– Neked?

– Ő vett egy másikat magának.

– Autót vett?

– Két hete. Igen.

– De hát az egész alig egy hónapja történt!

Teri kotorászni kezdett a táskájában, csak hogy csináljon valamit.

– Ezt majd megbeszéled vele. Én nem tehetek róla.

– Két hete… – mormolta maga elé Mara.

Teri az órájára pillantott.

– Mennünk kéne. Apád vár minket. Asztalt foglaltatott.

– Menjünk, igen – kiáltott fel Bori, és a kocsi felé indult, miközben próbálta maga után húzni a nővérét, de az nem mozdult. Mara felváltva nézte a kocsit és a szőke nőt.

– Ez gyorsan ment.

– Majd megbeszélitek.

– Mást is lecserélt, nem csak a Mercedest.

– Marika – fogta kérlelőre a nő. – Menjünk, ezt…

– Mara vagyok.

– Apád kifejezetten kérte, hogy Marikának hívjalak.

– Én meg kifejezetten kérem, hogy Marának hívj.

Teri megint az órájára nézett.

– Másfél óra az út. Két óra múlva az étteremben kell lennünk, de előtte be kell mennünk apádért. Kérlek… Mara…

A lány elindult a kocsi felé. Mire odaért, Teri a távirányítóval felnyitotta a csomagtartót, ahova Mara behajította a bőröndöt, majd dacosan beült a húga mellé. Teri becsusszant a vezetőülésbe, és megnyomta az indítógombot. A tükörben elkapta a nagylány tekintetét.

– Nem akarsz előre ülni?

– Nem akarok beszélgetni.

Teri becsatolta magát, aztán a súlyos kerekek surrogni kezdtek a kavicságyon. Már másfél órája sem maradt, hogy odaérjen. Ha késik, Józsi mérges lesz. Mindennél szentebbnek tartotta a pontosságot.

Megint a füle mögé tűrte a tincset. Pedig most nem is szabadult el.

— ✽ —

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Oranienbaum – SIL Open Font License

Orbitron – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License