Fordította

Bándi Eszter

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ulf Kvensler: Sarek

Copyright © Ulf Kvensler 2022

Published by agreement with Salomonsson Agency.

All rights reserved.

© Partvonal Könyvkiadó, 2023

Magyar fordítás © Bándi Eszter

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2023

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Horváth Ágnes

Korrektor: Simon Bettina

Borító: Földi Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-609-070-8

Adamnak és Oliviának

Rádiós kommunikáció a mentőhelikopter és Gällivare
kórház között, 2019. szeptember 15., 14 óra 16 perc

– Felvettük a nőt Aktsénél.

– Igen?

– Kihűlt, és elég rossz állapotban van. Reagál, de alig.

– Oké.

– Nincs nála semmi irat, de azt mondja, a neve Anna.

– Igen.

– Zúzódások és vágások az egész testén... a jobb karja eltört. Pár liter krisztalloidot adunk neki.

– Lezuhant valahonnan?

– Erre gondolunk.

– Igen.

– De a nyaka körül is vannak nyomok. Mintha fojtogatták volna.

– Oké.

– De nehéz biztosra mondani.

– Felkészülünk.

– Köszönjük. Vége.

STOCKHOLM, 2019. JÚLIUS

Szeretem Stockholmot július közepén. A városlakók többnyire Gotlandra, Båstadba és a Riviérára menekülnek, a város nyári kábulatba merül. Az ember ilyenkor végre kicsit a magáénak érzi a fővárost.

Szombat este volt, egész nap tombolt a kánikula. Bár az utcákat már nem érte a nap,  alig érződött hűvösebbnek az idő. A belvárosi irodában ültem reggel hét óta, és gyalog indultam haza, hogy szívjak egy kis friss levegőt. Minden magam mögött hagyott tömbbel egyre kevesebb volt a turista. A Vasastan lakónegyed utcái üresen ásítottak. Amikor majd pár óra múlva besötétedik, az élvhajhászok megindulnak az Odenplan felé, spiccesen és hangoskodva. De akkorra én már rég az ágyamban fekszem.

Megálltam, és egy okkersárga háznak támasztottam a kezemet. Melegített, akár egy radiátor.

Úgy gondoltam, veszek valami vacsorát hazafelé, ezért felhívtam Henriket, hogy megkérdezzem, ő is kér-e. Kért, úgyhogy rendeltem neki egy lazacos poké bowlt, magamnak pedig egy tizenegy darabos szusit a szomszédos szusizóból. Amikor betértem az ételért, a pult mögül vidáman biccentett felém a férfi. Még szép, legalább heti kétszer innen hozunk vacsorát.

Továbbhaladtam a kapunk felé, bementem, és a kis lift felvitt az ötödikre. Beléptem az előszobába, és Henriket szólongattam.

– Hahó!

– Szia! – hallatszott tompán a nappaliból, a tévé hangja mellől.

A konyhában halomban álltak az edények a mosogatóban, és az asztal sem volt letakarítva. Henrik helyén használt kávésbögre, összegyűrt szalvéta és kenyérmorzsák.

Majdnem elsírtam magamat.

Szombat volt, több mint tizenkét órát dolgoztam, ahogy egész nyáron szinte mindennap, felhívtam Henriket, megkérdeztem, mit vacsorázna, rendeltem, elhoztam az ételt, ő pedig arra sem vette a fáradságot, hogy felkászálódjon a kanapéról, és eltakarítson maga után. Arról nem is szólva, hogy esetleg elővehetett volna poharakat és valami hideg italt a vacsorához.

Szabadságon volt, és minden egyes napot a lakásban töltött.

Ez a kicseszett, nagy konyha a tízfős asztallal. Hogy gondoltuk ezt? Szánalmasak vagyunk.

Hallottam, ahogy kikapcsolja a tévét, és kivonszolja magát a konyhába.

– Hallod, kurvára elegem van abból... – kezdtem idegességtől remegő hangon –, hoztam ennivalót, te pedig nem tudnál cserébe elpakolni a konyhában? Legalább magad után? Ezt is én csináljam?

Henrik szó nélkül a mosogatóba tette a kávésbögrét, kidobta a szalvétát, majd hozta a rongyot, hogy letörölje az asztalt. Testbeszédéből ítélve emberfeletti megpróbáltatás lehetett számára a feladat.

Sóhajtottam, kivettem egy üveg ásványvizet a hűtőből, és öntöttem magamnak egy nagy pohárral.

– Azt hiszem, el kell halasztanunk a túránkat.

Henrik rám nézett, de nem szólt semmit, csak törölgette tovább az asztalt.

– Nem tudok egy hétre elszabadulni most – folytattam.

– Értem.

– Helyette szeptember elején tudok kivenni szabadságot.

– Ezt tisztáznunk kell Milenával is.

– Persze, tudom. Felhívom.

Túl dühös és feldúlt voltam ahhoz, hogy egy asztalhoz üljek le vele, ezért inkább zuhanyoztam egy nagyot. A meleg vízsugár elmosta az idegességem egy részét is. Hamarosan már bántam, hogy így leszúrtam Henriket. Fáradt voltam, túlreagáltam.

Aznap este kibékültünk, Henrik halványan mosolygott, amikor bocsánatot kértem és átöleltem. Megittunk egy pohár bort, folytattuk a sorozatunkat az HBO-n, szorosan egymás mellett ülve a kanapén. A sorozatrész felénél elaludtam. A végefőcím közepén ébredtem fel, megcsókoltam Henriket, és elmentem lefeküdni. Ő ott maradt a kanapén, fásultan nézte tovább a tévét.

Hogy jutottunk idáig? Tudom még egyáltalán, kicsoda Henrik?

Részlet Anna Samuelsson (személyi szám: 880216-3382) tanúkihallgatásából Anders Suhonen nyomozó vezetésével,
2019. szeptember 16., Gällivare kórház.

– Nos... elindítottam a felvételt. Üdvözlöm, Anna, a nevem Anders.

– Jó napot.

– Nagyon örülök, hogy akar velem beszélni. Tudom, hogy fáradt és fájdalmai vannak, de jobb az ilyesmin minél előbb túlesni.

– Igen.

– Ha úgy érzi, túlságosan elfáradt vagy fáj valamije, szünetet tartunk, és holnap folytatjuk. Ez így jó lesz?

– Igen.

– Megígéri, hogy szól?

– Igen.

– Most nincsenek fájdalmai?

– Megvagyok.

– Akkor jó. Először is, kezdjük az adataival. Mi a neve?

– Anna Signe Samuelsson.

– Személyi szám?

– 880216-3382.

– Hol lakik?

– Stockholmban.

– Foglalkozása?

– Jogász.

– Családi állapota?

Csend.

– Anna? Házas, hajadon vagy...?

– Jegyben járok.

– Mm... kivel?

– Henrik Ljungmannal.

– Ő is ott volt ezen az úton?

Csend.

– Henrik is ott volt a sareki túrán?

– Igen.

– Henrik Ljungman, igaz? Tudja az ő személyi számát?

– 820302-7141.

– Nagyszerű. Akkor...

– Megtalálták Milenát?

– Nem. Milenát?

– Tankovic. Ott fekszik... mikor.. milyen nap van ma?

– Hétfő. Szeptember 16.

– Tegnap... azt hiszem... elváltunk...

Csend.

– Milena Tankovic? Még élt, amikor elváltak?

Csend. Halk sírás.

– Anna? Tudja, hogy Milena élt-e, amikor elváltak?

Halk sírás.

– Nem... de meg kell találniuk...

– Nem élt?

– Nem...

Sírás.

– Azt mondta, Milena Tankovic?

– Igen.

– A túra kezdetétől önökkel volt?

– Igen.

– Tudja az ő személyi számát is?

– Nem.

– Hol váltak el?

Csend. Hüppögés.

– Nem tudom...

– De merre mentek... önt Aktse közelében találtuk meg. Egyedül volt. Tudja, mennyit mehetett egyedül?

Csend. Halk sírás.

– Vajon Milenát is Aktse közelében találjuk meg?

– Nem tudom...

– Mm... hozok egy térképet. Meglátjuk, be tudja-e lőni, merre lehet Milena. És Henrik. Rendben?

Csend.

– Hárman voltak? Maga, Henrik és Milena?

Kivehetetlen.

– Hogy mondta?

– Volt ott még valaki.

Pontosan tudom, mikor hallottam először a pasasról.

Augusztus 30-án, pénteken Milena és én a Miss Clarában ebédeltünk a Sveavägenen. Napos, meleg idő volt, de már kissé felfrissült a levegő, a napfény fehérebb lett, érződött, hogy lassan itt az ősz. Délben találkoztunk a túrafelszerelés-boltban, hogy megújítsuk a felszerelésünket. Szükségünk volt új gázpalackra a főzőhöz, új, vékony gyapjúzoknira, szúnyogolajra meg fagyasztva szárított ételadagokra.

Háromnegyed egyre foglaltam asztalt, fél kettőre megebédeltünk, és megkaptuk a presszókávénkat. Kifizettük a számlát is, nekem sietnem kellett volna vissza az irodába, egy efféle hosszú ebédszünet azt jelentette, hogy estig dolgozni fogok, holott péntek volt. De Milena és én nem találkoztunk már egy ideje, ráadásul belement, hogy szeptemberre halasszuk a túránkat, bár elég későn szóltam. Nem akartam túlságosan idegesnek tűnni.

Milena a kávéját kortyolgatta, aztán belefogott.

– Nos... lenne valami, amiről meg akarlak kérdezni.

–  Igen?

Láttam rajta, hogy zavarban van a mondanivalójától. Milena mindig is az a könnyen elpiruló fajta volt, most is a sápadt arcába szökött a vér. Új frizurát viselt: sötétszőke haja még mindig a válláig ért, de frufrut növesztett, az arcát pedig melírozott fürtök keretezték. Nőiesebbnek nézett ki, de ugyanolyan kedves volt, mint mindig. Ahogy az évek során annyiszor, kedvem támadt megölelni.

– Az van, hogy... – mosolygott, kissé vonakodva. – Találkoztam egy sráccal.

– Tényleg? De jó!

– Igen, az... tényleg jó. – Ismét elmosolyodott, és nagy levegőt vett.

– Ki az illető?

– A neve Jacob. A neten ismerkedtünk meg.

– Nahát! De örülök, Milena! – Előrehajoltam, és megszorítottam a kezét. – Mióta vagytok együtt?

– Kábé egy hónapja. Még elég új a dolog.

– Mesélj már, ki ő? Mivel foglalkozik?

– Mindenesetre nem jogász. Jobb is.

– Jó fogásnak hangzik.

– Kicsit idősebb nálam...

– Az mit jelent?

– Harmincnyolc.

– Akkor majdnem egyidősek vagytok – mondtam. Ez természetesen nem volt igaz, Milena harminckét éves volt, egy évvel idősebb nálam. Viszont vannak olyan kollégáim, akik csak pár évvel idősebbek nálam, és máris pánikolnak, vagy arra gondolnak, hogy pár év múlva biztosan pánikolni fognak, ezért inkább összejöttek ötvenes, frissen elvált férfiakkal, akiknek már félig felnőtt gyerekeik vannak. Biztos recept a bonyolult mindennapokhoz. Jacob tehát egyidős Henrikkel.

– Szeret mászni és sárkányszörfözni, meg még egy csomó más extrém sportot is űz – folytatta Milena. – Tehát van bennetek valami közös.

Elgondolkodtam, vajon találkozhattam-e már vele.

– Jacob kicsoda? Mi a vezetékneve?

– Tessin.

– Jacob Tessin...

– Sokat jár a hegyekbe, túrázni és mászni egyaránt. Így amikor meghallotta, hogy Abiskóba készülünk... azt kérdezte, nem jöhetne-e velünk.

A kérdés meglepett, nem tudtam, mit feleljek.

– Vagy úgy – nyögtem ki.

– Tudom, hogy nagyon későn szólok – mondta Milena. – Megértem, ha nem tetszik az ötlet.

– Hát, tudod... csak arra gondolok, hogy elég intenzív együttlétet jelent a közös túrázás, és mi még sosem találkoztunk vele...

– Nem, nem, megértem.

– De te szeretnéd, ha jönne?

– Igen. Persze. Elvégre a barátom – mosolygott Milena, én pedig visszamosolyogtam.

– Meg kell beszélnem Henrikkel.

– Hogyne.

– Még egy bő hét van az utazásig. Simán be tud csatlakozni, ha szeretne jönni? Nem kell szabadságot kivennie meg ilyesmi?

– Nem, azt mondta, el tud jönni.

– Hol dolgozik?

– Tanácsadó. A BCG-nél.

– Aha, őket ismerem... ne haragudj, de most elkapott a kíváncsiság. Nincs róla fényképed?

– Nincs – válaszolta Milena, miközben kényszeredetten tapogatózott a telefonja után –, fura, de tényleg nincs. – A telefonját nyomkodta, mintha esetleg mégis akadna ott Jacobról egy kép, amiről megfeledkezett.

– Semmi baj, csak gondoltam, ha szokott mászni meg ilyesmi, nem kizárt, hogy már találkoztam vele.

– Aha, de sajnos nincs...

Rövid csönd állt be, én ismét elmosolyodtam.

– Akkor beszélek Henrikkel, utána majd keressük egymást – javasoltam. – Örülök, hogy találkoztál valakivel, Milena, de tényleg.

– Köszönöm.

– Baromira kíváncsi vagyok rá. Csak tudod... ezt át kell gondolni.

– Megértem, abszolút. És ha szerintetek nem lenne jó, akkor csak mondjátok meg. Nem probléma.

– Akkor jó.

Felálltunk, kimentünk az étteremből, majd megöleltük egymást a járdán, és megígértük, hogy a hétvégén beszélünk telefonon.

A munkába menet felülkerekedett bennem a kíváncsiság. Megnyitottam a BCG honlapját, és rákerestem a „Jacob Tessin” névre. A BCG, azaz a Boston Consulting Group a világ legnagyobb és legtekintélyesebb tanácsadó cége. Svédországban kissé kegyvesztetté vált, amikor belekeveredett a Nya Karolinska egyetemi kórház építését övező botrányba, de mindegy. Sokan kerestek ott állást, keveseket választottak ki. Körülbelül annyit dolgoztak és kerestek, mint mi, vállalati jogászok. Nem ment ritkaságszámba a nyolcvanórás munkahét. Ahogy a tőzsdeügynökhöz illő fizetés sem.

De nem találtam semmiféle Jacob Tessint vagy Jakob Tessint, és a másik három lehetséges írásmódra sem jött találat. Nem tartottam különösnek, sok honlap keresőmotorja eléggé hiányos, habár az ember azt gondolná, hogy egy BCG-hez hasonló cég igazán felépíthetne egy működő weboldalt. Persze lehet, hogy Jacob nem a stockholmi iroda munkatársa volt. Tudtam jól, hogy az ilyen szinten dolgozó tanácsadókat gyakran küldik külföldi projektmunkákra.

Felmentem a Facebookra, és ott megtaláltam.

Jacob Tessin. Magas, vékony, sportos, az izomzata olyan, mint más hegymászóké és a többi állóképességi sportot végzőké. Használatra termett izmok, nem olyanok, amelyeket az edzőteremben szerez az ember egy tükör előtt. Meleg színek, rövid, sötétbarna haj és napbarnított, sötét bőr. Láthatóan azon szerencsések közé tartozott, akik sosem égnek le a napon.

Majdnem minden képen valamiféle sportot űzött: hegyet mászott, raftingolt, kitesurf-felszerelésben feszített egy tengerparton. Három srác egymás vállát ölelve az erdőben, mountainbike-ruhában. Jacob középen, mindhárman sárosak és boldogok, akár a kisfiúk.

Az egyetlen, ami egyik képen sem látszott, a szeme. Minden képen sportos napszemüveget viselt, amely szorosan az arcára simult, és visszatükrözte a világot a szivárvány minden színében.

De aztán rábukkantam egy halom fotóra, amelyek eltértek a többitől: Jacob két barátjával nyaralt valahol a Földközi-tengernél, talán Spanyolországban vagy Portugáliában. Szörfös képek, tengerparti képek, néhányon egy ősrégi, lepukkant városközpont keskeny utcákkal és üzletekkel, amelyek láthatóan a turistákból éltek. Néhány esti kép egy tavernából, Jacob és a barátai az étterem kiülős részén foglaltak helyet, a háttérben egy utca húzódik, ahol sok ember mozog. Odalátszottak más éttermek színes lámpái és meleg fényei. Szinte éreztem magamon a langyos esti szellőt, a kellemes spiccességet néhány pohár bor után, az életörömöt. Oda vágytam.

Jacob a homlokára tolta a napszemüvegét. A kamerába mosolygott. Barna szeme csillogott.

Részlet Anna Samuelsson (személyi szám: 880216-3382) tanúkihallgatásából Anders Suhonen nyomozó vezetésével,
2019. szeptember 16., Gällivare kórház.

– Lássuk... Körülbelül meg tudná mutatni a térképen, merre keressük Henriket és Milenát? Meg Jacobot.

– Nem tudom...

– Próbálja meg, Anna. Nem kell pontosan tudnia. A Sarek Nemzeti Park nagy terület, de ha egy kicsit is csökkenteni tudjuk az átvizsgálandó terepet, az már segítség. Magát itt találtuk meg.

Csend.

– Gondolom, a park közepe felől érkezett. Kelet felé haladt, így?

– Mm.

– Itt a folyót követte? Emlékszik? Jobb felé volt a folyó?

Csend.

– Azt hiszem.

– Egyedül ment? Vagy valaki volt még önnel a társaságból?

– Milena... egy darabon.

– Tehát Milenával együtt ment egy ideig?

– Igen.

– És... honnan jöttek? Elhaladtak Sarek közepén, a Rovdjurstorget (Vadállat tér) mellett?

Csend.

– Anna? Emlékszik, merre mentek?

Csend. Hüppögés.

– Tudja, mit? Végül is kaptunk egy kevés információt Milenával kapcsolatban, ez már valami. Elég lesz mára. Pihenjen. Holnap folytatjuk, ha bírja.

Csend.

– Olyan sorrendben és tempóban mesélheti el a történteket, ahogy akarja. Én pedig meghallgatom.

– KISSÉ KÉSŐ ezzel a kéréssel előhozakodni – mondta Henrik, miközben egy lime levét csavarta a salátaöntetes tálba. – Egy hét múlva indulunk.

Ez péntek délután történt, a Milenával közös ebéd után. Henrik és én a konyhában készítettük a vacsorát. Vendégeket vártunk. A hosszú ebéd után későn végeztem a munkával, és nemrég értem haza, de Henrik elkezdte a készülődést nélkülem. Szeretett főzni, a közelgő vacsorától mintha feltöltődött volna energiával. Szüksége is volt rá. Pár héttel ezelőtt kezdett újra dolgozni Uppsalában, de a fásultsága, a szürke kinézete makacsul megmaradt.

A sütőben lazacfilé pirult sóágyon, az öntöttvas fazékban újkrumpli rotyogott kaporral, a hűtőben már javában dermedtek a desszertként kínálandó pannacotta-adagok, egy lefóliázott tálban pedig nádcukorral és  lime-mal ízesített áfonyaszemek pihentek. Én koriandert aprítottam a friss tőkehallal készülő perui csemegéhez, a cevichéhez, amit előételként szándékoztunk tálalni. A konyhaasztalon két üveg Loire-völgyi sancerre bor levegőzött kihúzott dugóval. A borhűtőnkben több üveg várt a sorára.

Beszámoltam Henriknek a Milenával elköltött ebédről, arról, hogy találkozott egy sráccal, és azt kérdezte, elhozhatja-e őt a túránkra. Sokat gondolkodtam rajta a délután folyamán, és arra jutottam, hagynunk kéne, hogy velünk jöjjön.

– Miért is ne – kezdtem –, de csak nemrég jöttek össze, tehát eddig nem is hozhatta szóba a dolgot. – Lecsipkedtem a korianderleveleket, majd egy pohárba szórtam és ollóval apró darabokra vágtam mindet.

Henrik nem válaszolt, továbbra is tompán hallgatott. Rózsaborsot töltött az elektromos borsdarálóba, és az öntetes tálba őrölt egy keveset.

Amikor eladtuk a lakásainkat, hogy összeköltözzünk, rábukkantunk erre a százhúsz négyzetméteres, négyszobás lakásra. Meglepő módon semmit sem újítottak fel benne az elmúlt huszonöt év során. Szóval mindent kiszedtünk. Én lettem a projektvezető, leszámítva a konyhát, ami Henrik felségterülete volt. Próbáltunk a lakás eredeti bájából minél többet megtartani: a fali faburkolatot, a stukkókat a plafonon, a régi fapadlót. Aztán az egészet megtöltöttük modern skandináv dizájnnal. Nem túl eredeti, de pofás és funkcionális, nem túlzottan személyes, így majd könnyű lesz eladni, ha egyszer házra cserélnénk.

Elbontottunk egy falat, hogy nagyobb legyen a konyha, és elférjen a méretes étkezőasztal. Sütő, hűtő, fagyasztó, mikró, presszógép és a „konyhai asszisztens”-hez tartozó különféle kütyük – mind-mind letisztult és csúcstechnológia. Henrik talán azt szerette a legjobban a főzésben, hogy milyen sok kütyüt lehet használni hozzá. Hőmérővel főzte a tojást, hogy pontosan 63 fokos főtt tojást kapjon. Imádott crème brûlée-t készíteni, csak hogy használhassa túldimenzionált égetőjét, a karamellizálópisztolyt, amit egy felkapott étterem szakácsánál látott. A mobiljáról bármelyik szobából be tudta állítani, milyen meleg legyen a sütő. Ugyanígy kezelte az apró, elrejtett hangszórókból áradó zenét is. Egyszer megszámoltam, hogy csak a konyhában négy digitális kijelzőről lehet leolvasni a pontos időt.

Nem mintha rosszul éreztem volna magamat a lakásunkban. De néha azon méláztam, vajon azért vágyakozom-e a természet és a hegyek után, hogy kitörjek a digitális számok, gombok és menük világából, hogy magam mögött hagyjam a sok csipogó cuccot meg az apró elektromos motorok diszkrét zümmögését. Szívesebben találkozom valami ősivel, ami mindig is létezett, és mindig is létezni fog. Furcsamód a hegyek között megnyugtatott az érzés, hogy kicsi vagyok és jelentéktelen.

A hegyeket nem érdekli az ember. Nincsenek is vele szemben elvárásai.

Henrik láthatóan semmit sem akart hozzáfűzni, ezért folytattam.

– Szerintem nehéz erre nemet mondani.

– Ugyan miért?

– Milenát sosem zavarta, hogy te is velünk jössz.

– Az más.

– Ugyan miért?

– Ismer engem. Ráadásul előbb ismert engem, mint te. Viszont fogalmunk sincs, ki ez a pasas.

Persze volt ebben némi igazság. Milena, Henrik és én már összeszokott csapat voltunk, mindig követtük a jól kialakított mintát, megvoltak a szerepeink. Egyike volt azon kevés alkalmaknak, amikor teljesen ellazulhattam. Nem kellett teljesíteni. Márpedig ha magunkkal viszünk egy embert, akit nem ismerünk, legyen akármilyen iszonyat kedves, akkor sem fogunk tudni ugyanúgy lazítani, mint szoktunk. Ha pedig furcsa, urambocsá’ modortalan, az az egész túrát elrontja.

– Mondjuk Milena belement, amikor azzal álltunk elő, hogy július helyett szeptemberben akarunk utazni – jegyeztem meg.

– Akartál.

– Jó, jó, én akartam. Tök mindegy. Akkor pedig elég undokság nemet mondani erre. Eddig sosem akart hozni senkit. Nem gondolod, hogy Milena is végigzongorázta, mennyire illene bele a fickó a képbe? Még ha nem is a legaranyosabb ember a világon, egy hétig kibírjuk. Elvégre Milena kéri.

Henrik ismét hallgatott. A salátaöntetet kavargatta, én pedig a friss tőkehalat vágtam takaros kis darabokra. Végül felnéztem rá.

– Itt vagy egyáltalán? Henrik?

– Igen, persze – mondta végül fáradt hangon.

A mikró kijelzőjére pillantottam. Hamarosan itt lesznek a vendégek. A tűzhely csipogott: elkészült a krumpli. Henrik félrehúzta a fazekat a főzőlapról, amely narancssárgán világított a kerámialap alatt.

Egyikünk sem szólt semmit, mígnem pár perccel később csöngettek, és megérkeztek az első vendégek. Úgy éreztem, megmentettek minket egymástól.

Részlet Anna Samuelsson (személyi szám: 880216-3382) tanúkihallgatásából Anders Suhonen nyomozó vezetésével,
2019. szeptember 17., Gällivare kórház.

– Hogy van ma?

– Megvagyok.

– Tudott aludni?

– Nem valami jól.

– Fájdalmai voltak?

– Mm.

– De most nincsenek fájdalmai?

– Nincsenek. Viszont fáradt vagyok.

– Megértem. Kezdjünk beszélgetni, Anna, és amint úgy érzi, hogy nem bírja, szóljon. Jó lesz így?

– Mm.

– Először is hadd ellenőrizzem, hogy jól értettem-e. Ön és Henrik Ljungman jegyesek?

– Igen.

– És Milena Tankovic és Jacob Tessin, ők is egy pár?

– Igen.

– Honnan ismerik egymást?

– Az uppsalai egyetemen barátkoztunk össze. Jogot tanultunk.

– Értem.

– Milena is Uppsalából ismeri Henriket, ő ugyanis tanított a jogi karon.

– Igen, igen. Tehát maguk hárman régóta ismerik egymást?

– Igen. Sok-sok éve már, hogy évente egy hetet a hegyekben túrázunk.

– Merrefelé?

– A szokásos. A Jämtland-háromszög. Az Abiskótól induló Kungsledenen, a Királyok útján fel a Kebnekaiséra, az ország legmagasabb hegycsúcsára. Egyszer Norvégiában is jártunk. Meg a határ közelében, Borgafjäll turistaközpontban.

– Ilyenkor menedékházakban szálltak meg?

– Főleg. De mindig vittünk magunkkal sátrat, hogy tudjunk pár éjszakát kint aludni a hegyen.

– Értem. Azért kérdezem, mert Sarek ennél kicsit keményebb. Ahogy azt nyilván maga is tudja. Szeptemberben pedig... nagyon rossz időt lehet kifogni.

– Júliusban szoktunk menni. De egész nyáron dolgoztam, ezért tettük át a túrát szeptemberre.

– Igen.

– Nem is Sarekbe akartunk menni. Megint a Kungsleden volt a terv, Abiskótól Kebnekaiséig.

– De meggondolták magukat?

– Jacob ötlete volt.

SIMON HÁTRADŐLT a székében és kinyújtotta hosszú lábát az asztal alatt, majd felhajtotta a maradék bort.

– Mikor jöttök ti? – szólalt meg kissé gunyoros hangon, csak úgy a levegőbe, nem nézett se rám, se Henrikre. Nevetés kísérte a kérdését. Közös ismerősökről beszélgettünk, akik ősszel terveznek összeházasodni, és mi mindannyian hivatalosak voltunk az esküvőre.

Henrik mosolygott és grimaszolt, mintha a kérdés érzékeny pontot érintett volna.

– Halljátok, szép időnk van, nem? – mondta Henrik, és felkapta a borosüveget. – Kér még valaki?

Újabb nevetéshullám az asztal körül. A témaváltás sikerrel járt. Senki sem gondolta, hogy valóban kényes témát érintettünk, amikor Henrik olyan könnyedén elviccelte az egészet.

– A türelem rózsát terem, meg ilyesmi – tettem hozzá mosolyogva.

– Bla, bla, bla – felelte Simon, és akkor döbbentem rá, hogy a szokásosnál jobban felöntött a garatra. Üzlettárs volt a cégnél, ahol dolgoztam, együtt többször is részt vettünk a Sandhamn és Utö közötti, úszásból és futásból álló swimrun kalandversenyen. A felesége, Jennifer, aki egy tőzsdén jegyzett cég PR-igazgatója volt, kutató pillantást vetett rá. Neki is feltűnt, ami nekem.

– Henrik? – folytatta Simon. – Te vagy az, aki nem tud dűlőre jutni? Azt hiszed, találsz Annánál jobbat?

– Simon – szólt rá Jennifer.

– Mi van?

– Nyugodj már meg.

– Teljesen nyugodt vagyok. Néha nem árt megnyugodni, néha viszont nem árt kissé gyorsítani a dolgokon, ha például, és ez teljesen légből kapott példa, tegyük fel, valakik már pár évtizede eljegyezték egymást, és...

Jennifer, Erika, Olof tiltakozása és a saját magamé Simonba fojtotta a szót. Henrik lenézett az asztalra, még mindig mosolygott, de már kissé merevebben.

Erika érdeklődve nézett rá, szinte aggódva. Henrik kollégája volt az uppsalai Juridiciumban, ma már professzor Södertörn főiskoláján. A társaságban Erika és Olof voltak az egyedüliek, akiknek már gyerekük is volt.

– Simon – szólalt meg Jennifer ismét, ezúttal kissé élesebb hangon.

– Jól van, jól van, csak próbálom kideríteni, ami mindannyiunkat annyira izgat – felelte Simon.

Henrikre néztem.

– Jól van, akkor máris tudok valakit, akit kihúzhatunk a vendéglistáról – mondtam. Henrik halványan mosolygott.

– Kit? Miféle vendéglistáról? – érdeklődött Mark. Ő és Valle most jöttek be az erkélyről, ahol elszívtak egy-egy cigarettát. Mark középvezető volt egy bankban, amelynek több nagyobb beszerzésben is segítettünk. Valle, a férje, koreográfusként dolgozott.

– Simon nem jöhet el az esküvőnkre – jelentettem ki.

– Megvan a dátum? Mikor? – kérdezősködött Mark.

Csak a fejemet ráztam.

– Idén is mentek túrázni? – kérdezte Henriktől Erika, aki segíteni akart nekünk eltéríteni a beszélgetést.

– Igen, egy hét múlva – bólintott Henrik.

– Vele... hogy is hívják?

– Milena. Igen.

– A hegyekben kell összeházasodni, tudjátok? – szúrta közbe Simon, de most már senki sem nevetett. A megjegyzései már nem szórakoztatók voltak, hanem idegesítők. Jennifer nem szólt semmit, de bosszús arccal figyelte a férjét. Henrikre néztem.

– Lehet, hogy jön még valaki – mondtam. Hátha ezzel a váratlan információval sikerül végre más témára váltani, mint a Henrikkel közös esküvőnk hiánya. Gyanítottam, hogy érdekelni fogja a társaságot. Henrik sötét pillantást vetett rám.

– Nocsak, kicsoda? – kérdezte Erika.

– Milena új barátja.

Mark a homlokát ráncolta.

– Várjunk egy kicsit, ki ez a Milena?

– Néha eljött ő is vacsorára – mondtam. – Egy régi, uppsalai barátunk. Világosbarna haja van, kicsit alacsonyabb nálam.

– Aha, aha – bólogatatott Mark. – Hogy ő. A csöndes, misztikus nő.

– Őt akartad összehozni Truls Kofoeddal? – kérdezte Simon.

– Nem, de egyszer egymás mellé ültettem őket egy vacsorán.

– Nem ő az, aki mindig is egyedül volt? – kíváncsiskodott Mark. Henrik felkapta a vizet.

– Nem, nem volt mindig egyedül.

– Nem? – csodálkoztam.

– Nem – folytatta Henrik. – Volt több barátja is.

– Na de mindenesetre – tértem vissza –, találkozott egy pasassal, akit Jacobnak hívnak, és a BCG-nél dolgozik. Sokat jár túrázni állítólag. Ezért Milena megkérdezte, nem jöhetne-e velünk.

– De nem találkoztatok még vele? – érdeklődött Mark.

– Nem – mondta Henrik. Erika Olofhoz fordult.

– BCG, nem ott dolgozik Jossan?

– De. Jacob kicsoda?

– Tessin – válaszoltam. – Jacob Tessin.

Olof elgondolkodott.

– Most, hogy így mondod... néha elmentem Jossannal munka utáni buliba. Ismerősnek hangzik a Jacob név. Te tudod, hogy néz ki?

– Magas és sötét hajú – mondtam. – Ki az a Jossan?

– Az unokatesóm.

– Egy magas, sötét idegen – rebegte Simon fátyolos hangon, mintha egy Harlequin-regényből olvasott volna fel. Senki nem tartotta viccesnek, főleg Henrik nem, aki nagyot kortyolt a borából. Ugyanis nem említettem neki, hogy rákerestem Jacobra a Facebookon, és megtaláltam a képét.

– Szerintem már találkoztam vele – merengett Olof. – Ismerősnek tűnik.

– Esetleg kérdezd meg az unokatestvéredet, miféle ember a fickó – jegyeztem meg.

– Hogyne. Jacob Tessin?

– Igen.

– Szóval... mit döntöttetek? Veletek mehet? – érdeklődött Erika.

Már megbántam, hogy szóba hoztam a dolgot. Henrikkel nem beszéltük meg, és most majd nekiállunk körüljárni a kérdést félig részegen, vagy Simon esetében totálisan elázva. Ekkor jöttem rá, hogy Henrik önzőnek és nyavalygósnak fog tűnni.

– Nem döntöttük el – siettem a válasszal. – Mondjuk Milena még soha nem kért meg minket semmire. Én pedig elhalasztottam az utazást, mert annyit dolgoztam a nyáron, és ő simán belement. Aljasság lenne nemet mondani. Másrészről... túrázás közben egymás hegyén-hátán vannak az emberek. Mi hárman jól ismerjük egymást, mondhatni összeszoktunk, most pedig tekintettel kellene lennünk valakire, akivel még sosem találkoztunk. Az nem pont ugyanolyan.

Erika bólintott.

– Szerintem furcsa, hogy egyáltalán megkérdezte.

Naná, hogy Henrikkel értesz egyet, bosszankodtam magamban, mindig ezt csinálod. De igazságtalan voltam, ugyanis nem mondtam el, melyik állítás melyikünk véleménye.

– Jó, de ha találkozott valakivel, aki szereti a hegyeket... Nem hiszem, hogy Milena olyasvalakit vinne magával, aki nem illik a társaságba.

– De nem ma este fogjuk megoldani a kérdést – zárta rövidre Henrik. Mindenki megértette, hogy ideges.

– Nem, majd meglátjuk – zártam le a témát, és felálltam. – Kér valaki kávét? Teát?

Megkönnyebbült mormogás hallatszott. Mindenki elégedett volt a témaváltással. Kivéve Simont, aki egy hajtásra legurította a borát.

– Jacob Tessin... egy seggfejnek hangzik.

Senki nem nevetett ezúttal sem.

AZ INDULÁS SZOMBATJÁN korán keltünk, és elkezdtünk csomagolni. Mindent megvettünk és kikészítettünk, csak be kellett pakolni a hátizsákokba.

Nem tartom unalmasnak a pakolást, különösen a hegyekbe utazáshoz nem. Ha csak ezzel kellene foglalkoznom, még szeretném is csinálni. Minden felszerelés és kellék, ami a túrázáshoz kell, emlékeztet a korábbi utakra. Amikor elteszem a folyékony szappannal teli kis műanyag üveget, az orromban érzem egy régi szauna égett falának illatát, és lelki szemeim előtt látom, ahogy egy apró ablakon át kinézek a hegyoldalra.

De ezen a szombaton nem tudtam csak a csomagolással foglalkozni. Dolgoznom is kellett, amitől az egész napom darabokra esett szét és stresszessé vált. Egy hétig távol leszek, ezért sok mindent kellett elintézni és befejezni, mielőtt leléptem. A hegyekben töltött hét az egyetlen az év során, amikor nem vagyok elérhető, egyébként a kliensek és a kollégáim is jól tudják, hogy bármikor hívhatnak.

A hátizsák aljába tettük a váltásruhát, az aláöltözetet és a zoknikat, amelyeket mindenáron szárazon kell tartanunk. Henrik felcsatolta a sátrat a saját hátizsákjára, én pedig cserébe elpakoltam mindent, ami az étkezéshez kell. Főleg faházakban fogunk lakni, ahol rendszerint van egy kis konyha, vagy legalábbis egy főzőlap. De néhány éjszakát sátorban szeretnénk tölteni, ebédelni pedig mindennap kint fogunk, hacsak nem szakad le az ég vagy esik a hó. Ráadásul szívesen tartottunk szünetet egy szép helyen a hegyoldalban. Tehát eltettem a gázpalackot, a kempingfőzőt minden tartozékával, és az élelmiszert: zabpelyhet a reggeli kásához, porlevest, tésztát, amit majd a levesbe öntünk, hogy jobban elteljünk, valamint néhány fagyasztva szárított ételadagot. A négy fűszert tartalmazó kis dobozkát. Instant kávét, mogyorót és mazsolát. Csokoládét és néhány zacskó gumicukrot.

Amikor összepakoltam mindezt, nekiláttam a többi szükséges holminak. Neszesszer, esőruhák, pehelymellény, sapka, kesztyű, bicska. Végül pedig a vízálló tokba csomagolt térkép Abiskóról és a Kebnekaiséről a felső zsebbe. Kész.

Kivittem a hátizsákot a fürdőszobába, és a mérlegre tettem. 12,3 kiló. Épp jó súly. Az első években majdnem húszkilós csomagokat cipeltünk, és sportot űztem abból, hogy minden évben egyre kevesebbet pakoljak. A könnyebb hátizsák nagyobb komfortot jelentett a túra során, de fel kellett áldozni érte a jólétből valamit. Henrik szívesen cipelt pár extra kilót, csak hogy kellemesebben töltsük az estéket a faházban.

Egyik évben magával vitt egy üveg bort, holott elég hevesen próbáltam lebeszélni. Amikor kinyitotta, nem kértem belőle, csak hogy elvhűnek mondhassam magamat. Henrik és Milena ittak egy-egy pohárral, a maradékot pedig a következő este szopogatták el. Én úgy tettem, mint aki nem is vágyik rá, Henrik pedig úgy tett, mintha nem lett volna probléma a plusz egy kiló. Viszont soha többé nem hozott magával bort.

Elkapott egy kisebb utazási láz. Az éjszakai vonattal utazunk Abiskóba. Onnan a Kungsledenen haladva elmegyünk a Kebnekaiséig, majd Singinél letérünk a Durlings lednek nevezett túraútvonalra. Ott pár napot sátorozunk, felmászunk a hegycsúcsra, utána a Vierranvarri hegyen keresztül leereszkedünk a Kebnekaise hegyi állomásra. Pihenünk pár napot, aztán hazautazunk. Kirándulhatunk a Tarfala-völgybe, ha akarunk, vagy felmászhatunk a Kebnekaiséra a kihívásokkal teli keleti úton. Biztos voltam benne,  hogy Henrik és Milena nem jön velem, de szívesen túráztam egyedül is egy napot. A saját tempóm ugyanis gyorsabb, mint Henriké és Milenáé.

Öt körül mindketten átöltöztünk túrafelszerelésbe. Szőke hajamat szoros lófarokba fogtam, és felvettem az edzőcipőmet. A bakancsok a hátizsákon lógtak a fűzővel összekötve. Felvettem a hátizsákot a földről, az egyik vállamra kanyarítottam, aztán bedugtam a másik karomat is. Henrik ugyanígy tett.

Kiléptünk a lakásból, és bezártuk az ajtót.

A központi pályaudvar felé sétáltunk. A jó idő tartotta magát, a levegő friss, tiszta és meleg volt. A város nyugodtan lélegzett. Néhány járókelő végigmért minket, ahogy a hatalmas hátizsákunkkal elhaladtunk mellettük. A súly ismerős és jóleső volt, új izmok aktiválódtak a lábamban és a hasamban, amikor a testem átállt arra, hogy cipekedjen és tartsa az egyensúlyt.  Erősnek éreztem magam, tele voltam energiával. A Tegnérlunden park mellett megálltunk a kávézóban egy dupla eszpresszóra – ez ígérkezett  az utolsó jó kávénak a következő hétre. Isteni volt, a Strindberg-szobor körüli fákon pedig csiviteltek a madarak.

Vártam a Jacob Tessinnel való találkozást.

Az előző pénteken, amikor a vendégek hazamentek, Henrik és én is duzzogtunk, alig szóltunk egymáshoz lefekvés előtt. Henrik hozta fel a témát szombaton, a reggeli után, és azt mondta: egyetért, nem tagadhatjuk meg Milenától, hogy elhozza Jacobot. Megkönnyebbültem, hogy nem kell többet veszekednünk ezen. Biztosítottam, hogy megértem az érzéseit, én is jobban örülnék, ha csak hármasban utaznánk, mint mindig.

– Ha balul sül el, a jövőben csak hármasban megyünk – mondtam.

Vasárnap felhívtam Milenát.

– Beszéltünk a dologról, és arra jutottunk, örülnénk, ha elhoznád Jacobot a túránkra – indítottam.

– Jaj, de jó! – szólt Milena, de kissé kevésbé tűnt boldognak, mint ahogy vártam. Mondjuk nem az az érzelmes típus, de azért ennél több lelkesedésre számítottam. Aztán arra gondoltam, hogy biztosan más köti le a gondolatait, és nem tulajdonítottam neki nagy jelentőségeket.

Ahogy közeledett az indulás napja, és egyre több dolgot kellett előkészíteni, a Jacob-kérdés a háttérbe szorult. Milena és Jacob elvégre csak kis részei az élménynek. Még ha beképzelt és szófukar is, vagy kényszeresen viccelődő, vagy csak simán kellemetlen, nem sok mindent tud elvenni az örömömből. Fontosabb ennél a természet, az érzés a testemben többórányi túra után, hogy milyen finom az étel, milyen jól alszunk éjjel. Igen, lehet, hogy idegesítő lesz. Nem, nem fogja elrontani a túrámat.

Az lett volna a természetes, ha az indulás előtti héten egyik este találkozunk és megismerkedünk, de nem volt rá idő. Most mindössze pár percre vagyunk a találkozástól, én pedig csak kíváncsiságot éreztem. Ki ez a Jacob Tessin, az első férfi, akit a barátnőm a párjaként mutatott be az elmúlt tíz évben?

Folytattuk az utunkat az Upplandsgatanon, le a dombról, el az első stockholmi északi pályaudvar, a Norra Bantorget területe mellett, majd bekanyarodtunk a Vasagatanra. Itt már erősebb volt a forgalom zaja, és a gyalogosok is tempósabban közlekedtek. Vágytam már a hegyoldalra, ahol soha nem kellett kitérni egy másik ember elől.

Hamarosan beléptünk a pályaudvar várótermébe. Lépések és hangok visszhangzottak magasan, az íves tető alatt, számomra a táskák, jegyek, utazás utózengését felidéző hangok.

A várócsarnok közepén pedig ott álltak ők. Milena és Jacob.

Az első gondolatom az volt, hogy mekkora nagydarab ember. A Facebookon látott képek alapján is ezt gondoltam, de így, a valóságban még egyértelműbbé vált. Milena átlagos magasságú, de Jacob mellett kicsinek tűnt. A következő gondolatom, amely szintén egybecsengett a Facebookon látottakkal: edzettnek néz ki. Jacob hátizsákja a földön állt, ujjatlan felsőt viselt, keze zsebre vágva. Karja izmos, inas és barnára sült. A testtartása is atletikus volt: egyenes hát, mellkas kinyomva.

Milena kezét fogta. Kedves gesztus.

A következő gondolatom: biztos idősebb, mint harmincnyolc. Barna, mackós arcát sűrű, sötétbarna szakáll keretezte. A hajvonala még mindig egyenes volt, nem kezdett a homloka felől kopaszodni. De a ráncok az arcán, a szemöldöke között, a homlokán, a bőr a nyakán… én inkább negyvenötnek tippeltem volna.

Tényleg végig tudtam ennyi mindent gondolni abban a pár másodpercben, amíg odaértünk hozzájuk? Vagy utólag egészítettem ki a véleményemet, amikor már több dolog is feltűnt? Nem tudom.

Elmosolyodtam, és integettem nekik. Milena arca felderült, és visszaintett. Jacob is mosolygott, várakozón, kissé feszülten. Elengedte Milena kezét, és toporgott.

– Sziasztok, örülök, hogy találkozunk végre – mosolygott, amikor majdnem odaértem.

– Anna – nyújtottam a kezem.

– Szervusz, Jacob.

Nagy kezébe vette a kezemet, a tenyere meleg volt és száraz, a kézfogása kemény. Rám mosolygott, a szeme csillogott. Milenához fordultam.

– Sziaaa! De jó lesz!

Milena is szélesen mosolygott, én kitártam a karomat, és átöleltük egymást.

– Igeeen, végre eljött az idő! – mondta. A hátam mögött hallottam, ahogy Jacob és Henrik üdvözlik egymást.

– Te vagy Henrik, gondolom?

– Így van.

– Szervusz. Jacob. Örvendek.

Egy dolog azonban már akkor megfordult a fejemben.

Ezt az embert én már láttam valahol.

ELINDULTUNK A VONAT felé. Milenával csevegtem, de fél füllel azért odafigyeltem arra, amiről a mögöttünk lépkedő Henrik és Jacob beszélgetett.

– Sajnálom, hogy rátok erőltettem magamat – mondta Jacob. – Megértem, hogy nem ugyanaz valakivel, aki... szóval, hogy már összeszokott csapat vagytok, ha jól értem.

– Semmi vész – mondta Henrik. – Sokat túrázol?

– A második otthonomnak tartom a hegyeket.

– Odavalósi vagy?

– Nem, de tizenöt éves korom óta minden évben megyek. Télen síelek, nyáron mászom.

– Mm... mi a Sälen síközpontban csúszkáltunk néhányszor. De inkább az Alpokba megyünk.

– Aha... én inkább a határ menti Riksgränsenhez szoktam járni. Az a kedvenc helyem. Siklórepülőzni is lehet arrafelé.

– Igen, igen... ilyesmit is szoktál csinálni?

– Próbálkozom, legalábbis, haha. De Abisko tényleg szuper túra. Meg a Kebnekaise. Már voltatok ott korábban is?

– Igen. Körülbelül, mikor is? Három éve legutóbb. Vagy van az négy is.

– A hegyek számomra felérnek egy meditációval. Túl sokat dolgozom. Sok hétvégét, meg ilyesmit. Ezért szeretek elszabadulni, és valami másra gondolni egy darabig. Feltöltődni, mondhatni.

– Mm.

Kiértünk a peronra. Itt állt a levegő, üzemanyag és meleg fém szaga érződött. A sétánk közben kimelegedtem, máris kissé izzadtnak éreztem magam.

Megtaláltuk a vagonunkat, és felszálltunk. A keskeny folyosón szűkösen fértek el az utasok, akik hátizsákkal keresgélték a helyüket, ráadásul olykor szembe is találkoztak. Henrik és én hamarosan megtaláltuk a kupénkat, egy első osztályú hálókocsiban, saját vécével és zuhannyal. Félrehúztuk a tolóajtót, és a padlóra tettük a hátizsákokat.

– Ez a mienk – konstatáltam. – És a tiétek?

– A mienk messzebb van – felelte Milena. – Nem együtt vagyunk, Jacob ugye csak a napokban foglalt jegyet.

– Szerencse, hogy legalább volt hely – mondtam.

Jacob rám mosolygott.

– Igen, kissé necces volt. Különben stoppolnom kellett volna.

Milenára néztem, aki szintén mosolygott, de közben kutató pillantást vetett rám. Megpróbálta leolvasni az arcomról, milyennek találom Jacobot.

– Találkozzunk az étkezőkocsiban fél óra múlva? – javasoltam.

– Igen, az jó lesz – bólintott Milena. Továbbindult a folyosón, Jacob is mosolyogva biccentett felénk, de leginkább felém, azt hiszem. Aztán követte Milenát. Csak most vettem észre, hogy mászófelszerelés lóg a hátizsákjáról. Karabinerek, kötél és jégcsákány. Hova gondol? Hogy a gerincen felmászik a Nordtoppenre, a csúcsok csúcsára? Vagy körbejárja a Tuolpagorni hegy kráterét?

Behúztam magunk után az ajtót, és leereszkedtem egy lehajtható ülésre. Henrik addigra már a kanapén ült. Egymásra néztünk. Végül én törtem meg a csendet.

– Na... mit gondolsz?

– Nincs vele semmi baj.

– Ugye?

– Mm.

– Bevallom, kicsit megkönnyebbültem.

– Mm.

– Képzeld, mi lett volna, ha öt perc után azt érezzük: „ne már, hogy ezzel az idiótával kelljen egy hetet túráznunk”.

Henrik nem válaszolt. Fáradtnak tűnt.

– Neked nem ismerős? – kérdeztem.

– Mi? Nem.

– Van benne valami... amint megláttam, azt éreztem, hogy van benne valami ismerős.

– Hát mert láttad már képen korábban.

– Igen. De akkor nem gondoltam erre.

– Nem, nekem nem ismerős.

Megfoghatatlan volt ez az érzés, hogy láttam már Jacobot korábban. Amint erre gondoltam, és pontosabban próbáltam megfogalmazni, mi az ismerős benne, a gondolat elillant, mint az ablaküvegre lehelt pára.

Sóhajtottam, és körülnéztem. Itt ülünk az első osztályon, két puha ágyunk van, saját vécénk, és egy hét túrázás vár ránk a hegyekben. A pillanat tele volt „potenciális energiával”, ahogy magamban neveztem. Amikor valami jó vár rád, de még nem kezdődött meg. Az ilyen pillanatok általában szebbek, mint a várakozás tárgya.

Előrehajoltam, Henrik kezére tettem a kezemet, és rámosolyogtam.

– Felül vagy alul akarsz aludni?

– Mindegy. Válassz te.

– Oké. Akkor én megyek fentre.

– Bár valójában lent akarsz aludni.

– Nem is.

– Én alszom fent.

– Hagyjál, már lefoglaltam.

Henrik visszamosolygott rám, ő is előrehajolt, és megcsókoltuk egymást.

Jó lesz ez az út.

Henrik zsebében megrezzent a telefon. Elővette, és megnyitotta az üzenetet.

Ahogy olvasta, egy alig észrevehető ránc jelent meg a két szemöldöke között.

– Hm – motyogta.

– Mi az?

Henrik nem válaszolt azonnal. Mély levegőt vett, és kihúzta magát ültében.

– Eh... Erika üzent.

– Mit ír?

– Azt írja... hogy „Köszi a múltkori vacsorát... Olof pedig megkérdezte az unokatesóját, és nem dolgozik semmiféle Jacob Tessin a BCG-nél. Már ha számít. Jó utat nektek!”

Részlet Anna Samuelsson (személyi szám: 880216-3382) tanúkihallgatásából Anders Suhonen nyomozó vezetésével,
2019. szeptember 17., Gällivare kórház.

– És hogy reagált a hírekre?

Csend.

– Anna?

– Henrik idegesített.

– Valóban?

– Akkora feneket kerített a dolognak.

– Értem.

– Én sem találtam meg Jacobot a BCG-nél, amikor rákerestem. De nem gondoltam, hogy furcsa lenne.

– Nem?

– Lehet, hogy rosszul hallottam, amikor Milena elmondta, hol dolgozik. Vagy egy másik cégnél dolgozott, amit szintén BCG-nek hívnak.

– Értem.

– Több lehetséges magyarázat is van rá.

– Mm.

– Most már úgyis találkoztunk vele, értelmes embernek látszott. Szerintem legalábbis.

– Henrik hogy vélekedett erről?

Csend.

– Úgy tűnt, szíve szerint félbeszakítaná az utazást, és visszafordulna.

– Így tűnt?

Csend.

– Ugyanis... Henrik először megharagudott, hogy át akartam tenni az utazás dátumát. Aztán ezen túltettük magunkat. Aztán Jacobbal kapcsolatban vitatkoztunk. Hogy jöjjön-e velünk vagy sem. Aztán azon is túltettük magunkat.

Csend.

– Kér egy kis vizet?

– Igen. Köszönöm.

Csend.

– Itt van. Parancsoljon.

– Köszönöm.

Csend.

– Aztán... találkoztunk Jacobbal, kedves volt, és megnyugodtunk, hogy jó döntést hoztunk. Aztán megérkezett az SMS, és minden kezdődött elölről.

– Mm. Értem.

– Megharagudtunk egymásra.

Csend. Sírás.

– Ilyen apróságokon... Istenem...

– Tartsunk szünetet?

– Mm...

Sírás.

MIRE ODAÉRTÜNK az étkezőkocsihoz, Jacob és Milena már foglaltak egy asztalt. Jacob előtt egy üveg sör állt, Milena előtt egy pohár bor.

– Jaj, de jó, el is kezdődött a buli! – lelkendeztem.

– Menjetek, vegyetek valamit, addig mi tartjuk az asztalt – nógatott Milena.

Henrikkel együtt beálltunk a sorba. Az étkezőkocsi régi volt és kopott, talán a kilencvenes évekből való, de a retró dizájnról az embernek a harmincas évek luxusa jutott az eszébe. A lakk lepattogzott a faburkolatról, néhány ülésen pedig lyukak tátongtak.

A kocsi jószerivel tele volt. A legkülönfélébb emberek voltak itt: több túrázni induló, akárcsak mi, de volt egy kisgyerekes család, akik talán családot látogatni mentek északra, néhány ötvenes fószer, akik a hangerőből ítélve már legurítottak néhány sört. A már ételhez jutottak kissé roggyantott térddel haladtak asztalt keresve, hogy így kompenzálják a vonat esetleges rázkódásait és dülöngélését. Az emberek kénytelenek voltak egy asztalhoz ülni ismeretlenekkel. Végignéztem, ahogy Jacob és Milena kedvesen elmagyarázza két nyugdíjas korú nőnek, hogy a helyek az asztalnál foglaltak, csak a tulajdonosaik épp sorba állnak.

A sor egyre nőtt, és már az egész folyosón ácsorogtak. Visszamentem Jacobhoz és Milenához, felajánlottam, hogy nekik is veszünk valamit, különben túl sok időbe telik majd, és nem fogunk tudni együtt enni. Leadták a rendelésüket.

Az ablak előtt sík táj suhant el a bágyadt őszi napfényben. Learatott földek, ligetek, nyírfasor az árokparton. Egy ideig egy autó haladt párhuzamosan mellettünk az országúton, de nem tudta tartani a lépést, és eltűnt. Egy kis község, vasúti átjáróval és már nem működő állomással. Fiatalok egy sarki büfénél. Huss, huss, huss.

Visszatértünk az asztalhoz két dugig rakott tálcával: két adag szarvasragu krumplipürével, egy rákos szendvics, egy csirkés wrap, három kis üveg bor, egy sör, valamint néhány zacskó mogyoró és chips előételnek, hogy elnyomja kissé a farkasétvágyunkat. Jacob elővette a pénztárcáját, hogy kifizesse a rendelését egy kétszáz koronással, de elhárítottam, mondván, nincs apróm, és a hét során majd úgyis kiegyenlítődik.

Kiosztottuk az ételt. Biztos voltam benne, hogy Milena érzi a Henrik és köztem fennálló csendet. Tudta, hogy valami nincs rendben.

Jacob kinyitotta a sörét.

– Na, hát meséljetek... hogy ismerkedtetek meg?

Boldogan mosolygott ránk. Talán ő is megérezte a kedvetlenségünket? Így próbálna rávenni minket, hogy ismét szóba álljunk egymással?

Összenéztünk.

– Te vagy én? – kérdeztem.

– Mondd te – felelte Henrik tompán.

UPPSALA, 2009. NOVEMBER

A Stockholmi Hallgatói Klubban „Csütörtök Este” van, ami az uppsalai egyetemi élet legnevesebb partiestje. Mielőtt kitör a buli és kezdetét venné a tánc az egyesület központi épületének újabb szárnyában, először is előadást tartanak a régiben, amit még az 1800-as évek közepén építettek. A „Csütörtöki Előadó” régi hagyomány itt, ahogy sok minden más is. Egy meghívott vendég tart jó egyórányi előadást, majd utána az előadót és néhány vendéget meghívnak sárgaborsólevesre{1} és puncsra.

Ezért járok körbe, és teszek le névtáblákat az aula melletti „kisszoba” hosszú asztala körül. Az előadást az aulában tartják majd, én pedig szervező vagyok. Szokatlan feladat valakinek, aki még új Uppsalában, és új az egyletnél is. De amikor pár héttel ezelőtt senki sem jelentkezett a feladatra, akkor Carl, az egylet főkurátora felkért engem. A főkurátor a klub legrangosabb tisztségviselője. Én már a beiratkozáskor elmondtam, hogy szívesen segédkezem, így hát igent mondtam.

Már pár hónapja foglalkoztam ezzel, de még mindig feszült és ideges voltam minden este előtt. A legnépszerűbb előadók azok, akik az egyetemen és Uppsalán kívül is híresek. Eddig sikerült meghívnom egy neves női szakjogászt, aki aktívan részt vesz a társadalmi vitában, valamint egy sikeres cégvezetőt, hála apa kapcsolatainak. Ezenkívül néhány, a tévéből ismert komikust, akik itt, a klubban kezdték meg a pályafutásukat. Ezen a héten nem voltam ugyanilyen sikeres. A csütörtöki előadó ma Henrik Ljungman, a Juridicum docense. Annyi már kiderült számomra, hogy az egyetem sztárja: megnyert valami díjat mint legjobb előadó, sőt jogi tananyagot is írt már, bár még nem töltötte be a harmincat. A képzés elején nekünk is tartott néhány előadást. És hát tényleg jó előadó, jobb, mint a többség. De azt nem mondanám, hogy teljességgel elvarázsolt.

Szóval, ez amolyan átlagos hét. Két hét múlva Kajsa Bergqvist jön, aki olimpiai aranyat nyert magasugrásban. Annak majd nagyobb sikere lesz.

Egy előadása után kaptam el Henriket, és megkérdeztem, akar-e csütörtöki előadó lenni. Kissé bizonytalannak tűnt és kerülte a pillantásomat, szóval azt javasoltam, ebédeljünk együtt, akkor majd többet mondok. Akkor és ott nem tudott leakasztani valami használható kifogást. Együtt ebédeltünk (az új barátnőm, Milena is eljött), én pedig felvázoltam, hogy Uppsalában ez a legnagyobb megtiszteltetés, ha valaki csütörtöki előadó lehet, ahhoz mérhető, mint amikor a rádió kiválaszt a nyári műsorába beszélgetni. Végül különösebb lelkesedés nélkül elfogadta a felkérést.

Ebéd közben az a benyomásom támadt Henrikről, hogy zárkózott, kitér a kérdéseim elől. Hivatalos és korrekt. Nehéz volt felvenni vele a szemkontaktust. Jóképű? Nem tudom. Szimmetrikus, lapos arca volt, sehol sincs nyoma ifjúkori pattanásoknak. A bőrszíne sápadt sárgás, mint akinek sok pigmentje van és könnyen barnul, mégis folyton az árnyékban marad. Simára borotvált arcán alig észrevehető a borosta árnyéka, sötét, dús hajában szálegyenes a választék. Biztosan waxolja. Henrik nem magas, kicsit alacsonyabb, mint az átlag, és kissé zömök. Szövetnadrágot, inget és zakót hord, lábán durva talpú vitorlázócipő. Jól öltözött, konvencionális, és hát némiképp unalmas. Idősebbnek néz ki a koránál.

Még ha nem is estem transzba az előadásai alatt, kétségkívül ilyenkor volt a leginkább elemében. A hangja férfiasan mély, elég erős ahhoz, hogy az egész előadóteremben hallják, és ha beszél, a teste és az arca is életre kel. A lelkesedése és a téma iránti érdeklődése ragadós volt, ezt el kell ismernem. Mégiscsak jó lesz ez az este.

Carl, a főkurátor megjelenik mellettem, amikor épp az utolsó ültetőkártyákat helyezem el.

– Szervusz, Anna, ragyogóan nézel ki! – mondja, miközben csupasz vállamra teszi a kezét. Három puszi az arcra, cupp-cupp-cupp, mint a franciák. Tudom, hogy igaza van. Ujjatlan, fekete, testhez simuló, éppen csak térdig érő ruhát viselek. Fekete nejlonharisnya, fekete magas sarkú cipő. Szőke hajam hosszú lófarokban omlik a hátamra, a fülemben valódi gyöngyök. Exkluzívnak, nőiesnek és dögösnek érzem magamat. Ma este megnéznek a srácok, ebben biztos voltam.

Ahogy Carl is teszi. Magas, szőke, izmos, Dolph Lundgren fiatalabb kiadása. Csinos, sötét öltönyt visel fehér inggel, amelyet lezseren csak félig gombolt be a nyakán. Főkurátorként saját irodája van a klub épületében. Minden eseményen vicces beszédeket tart. Közgazdásznak készül. Több lányt is ismerek, akik szívesen ágyba bújnának vele.

– Hogy állsz az ültetési renddel? – kérdezi.

– Szerintem jól. Te itt fogsz ülni, velem szemben. Laila lesz az asztaltársad.

Laila a klub felügyelője, az államtudományok professzora, egy hatvanas nő.

– Tökéletes – mondja Carl. – Akkor majd flörtölhetünk a lábunkkal az asztal alatt.

– Pont így gondoltam én is – mosolygok, holott a gondolat fel sem ötlött bennem.

– Sosem felejtem el, amikor a kadétbálban két hölgy is elflörtölgetett velem az asztal alatt.

Carl rám mosolyog, várja a hatást.

– Wow, volt dolgod bőven!

– Az biztos. Majdnem begörcsölt a vádlim.

– Haha – nevetek, és kiteszem az utolsó kártyákat. Ültethettem volna Henriket Laila mellé, Carlt pedig mellém, de nem tettem. Az én asztaltársam Henrik lesz, és ennek most nagyon örülök.

Henrik egy fél órával az előadás előtt érkezik, mikor épp a számítógépet, a projektort és a vásznat próbálom a felelős segítségével beállítani. Néhányan a hallgatóságból már elkezdtek helyet foglalni. Nagyobb az érdeklődés, mint amire számítottam.

– Jó estét! – szólal meg Henrik a hátam mögött, én pedig megpördülök.

– Szervusz, üdvözöllek! – mondom szívélyesen, mire Henrik kissé esetlenül kinyújtja a kezét, de én gyorsan megölelem. Sötét öltönyt visel, ebben a világításban nem tudom megállapítani, hogy szürke-e vagy kék. A mellzsebébe selyem zsebkendőt dugott. Jó illata van. Valahogy azt képzeltem, hogy a szokásos szerelésében jelenik meg, szövetnadrágban és -zakóban, de örülök, hogy kiöltözött.

– Minden rendben?

– Igen.

– Kipróbáljuk, hogy működik-e a prezentáció?

– Persze. – Henrik előhalászik egy pendrive-ot a zakója belső zsebéből, átadja a felelősnek, aki bedugja a számítógépbe. Hamarosan megjelennek Henrik képei a vásznon. Kap egy kis távirányítót is, amivel lépkedhet előre.

– Ó, micsoda technika! Máshol nem kényeztetnek ilyennel.

– Hát, a máshol nem itt van! – próbáltam viccelni. – Ami jár, az jár.

Henrik mosolyog.

Amikor mindent megpróbáltunk,  megkérdeztem, kér-e valamit inni. Henrik sört kért. A bárhoz megyünk, útközben elhaladunk a terem mellett is, ahol a vacsora lesz. Eszembe jut valami, és hirtelen megállok.

– Öh... utána sárgaborsó-főzelék lesz.

– Nagyszerű.

– Magam mellé ültettelek. De ha szeretnéd, ülhetsz a felügyelő, Laila Westerberg mellett is.

– Nem, nem, jó lesz így. Hogyne lenne.

– Biztos?

– Igen. Hacsak te nem szeretnél cserélni.

– Nem, én melletted szeretnék ülni.

– Nagyszerű, akkor ezt megbeszéltük. – Henrik rám mosolyog, az arca felderül, sokkal több melegséget mutat, mint a pár héttel ezelőtti ebédünk során. Továbbhaladunk a bár felé.

Miért kellett egyáltalán megkérdeznem? Majd biztos azt mondja, hogy „köszönöm, igen, cseréljünk”, ezzel bunkónak állítva be magát. Én pedig nem szeretnék Carl mellett ülni. Néha nem értem magamat.

Húsz perccel később az aula dugig megtelt, a fül belesajdul az emberek zümmögésébe, visszhangzik minden a faburkolat és a felügyelők portréja között, a csillárok darabokra törik a hangokat. Henrik mellettem ül az első sorban, a színpad előtt. Pontosan hét óra van. Izgulok és ideges vagyok, holott nem is én fogok előadni. Henrik karjára teszem a kezem, ránézek, és azt kérdezem:

– Mehetünk?

– Bármikor.

Felmegyek a színpadra, tapsolok, és csendet kérek.

– Szervusztok... üdvözöllek benneteket.

Hamar elül a zaj. Valaki köhög, csikorgó hangon, ahogy egy széket hátratolnak.

– Üdvözöllek benneteket ezen a Csütörtök Este rendezvényen a Stockholmi Hallgatói Klubban. Nagy örömömre szolgál bemutatni az uppsalai egyetem egyik legkeresettebb előadóját – itt Henrikre mosolygok –, a jogi kar valaha volt legfiatalabb docensét... hölgyeim és uraim, Henrik Ljungman!

Fülsiketítő üdvrivalgás köszönti Henriket, aki energikusan fellép a színpadra, miközben én lemegyek. Mosolyogva fordul a közönség felé, és megadóan felemeli a kezét a levegőbe.

– Ó, hát nem semmi bevezető. Természetesen óriási megtiszteltetés számomra, hogy itt lehetek. Ez volt életem egyik fő célja már kis korom óta, hogy valamikor a Stockholmi Hallgatói Klub csütörtöki előadója lehessek.

Éljenzés, taps és füttyögés ismét. A hízelgés bejött, még ha kissé ironikusra sikerült is a mondóka.

– Volt ez – számolgat Henrik az ujján – az után, hogy tűzoltó legyek, meg hogy megnyerjem a legnagyobb csokit a vidámparkban. Háromból egy, ez is valami.

Nevetés, kuncogás, hujjogás a közönség soraiból. Harminc másodperc telt el, és a hallgatók máris csüngenek a szavain, mintha stand-up-komikus lenne.

Henrik túltesz magán ezen az estén. Arról beszél, hogyan alakult ki a sajtószabadság Svédországban. Több szórakoztató példát is említ, például szatírákat az 1700-as évekből. Megtudjuk, hogy az akkori korok szerzői nem cécóztak, ha III. Gusztáv királyból kellett bolondot csinálniuk. Körülbelül háromnegyed órán át beszél, kevesebbet, mint a legtöbb csütörtöki előadó, a közönség ennél kicsit többre vágyik. Még szívesen elhallgatnák. Aztán hosszú kérdezz-felelek következik, ahol párbeszédbe kezd a hallgatósággal. Henrik művelt, és gyorsan vág az esze, fantasztikus az asszociációs és fogalmazási készsége. A