Annie West

Mondd meg, ki vagyok!

Penny Jordan

Trón vagy szerelem?

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Annie West, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Júlia 817. eredeti címe: Her Forgotten Lover’s Heir (Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Deák B. Miklós

© Penny Jordan, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Júlia 818. eredeti címe: The Dutiful Wife (Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Somló Katalin

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 817-818. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-970-9

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Annie West

Mondd meg, ki vagyok!

1. FEJEZET

Amikor felébredt, furcsán zavartnak érezte magát.

Pislogva körülnézett a gyengén megvilágított szobában, és meglátott egy éjjeliszekrényt és egy kis ablakot. Most már tudta, hol van. Rómában. A kórházban, ahová azután szállították, hogy elütötte egy autó az utcán.

Ettől azonban nem érezte magát nyugodtabbnak. Épp ellenkezőleg: a pulzusa szaporán vert, és a zavarodottsága sem csökkent. Hiszen a négy falon kívül nem volt más vele, csak a bizonytalanság.

A neve…

A származása…

És miért van Rómában?

Egyáltalán nem emlékezett semmire.

Belső késztetését követve a mellette lévő éjjeliszekrényhez nyúlt. Ujjai a vanília illatú ajakápoló köré záródtak – az egyetlen holmi, amit a sajátjának mondhatott. A ruhája szakadt és vérfoltos volt, ki kellett dobni. És ha volt is nála táska, most sehol sem látta.

Behunyta a szemét, és kényszerítette magát, hogy mélyen és lassan lélegezzen. A pánik lassan enyhült egy kicsit.

Annyi biztos, hogy ő nem olasz. Angolul beszélt, és csak kicsit tudott olaszul. A húszas évei közepén járt, világos bőrű volt. A szeme szürkéskék, a haja pedig vörösesszőke.

Ó, igen… és terhes!

A pánik azonnal visszatért. Gyereket vár, névtelenül és egyedül…

Az emlékek vissza fognak térni, mondta magának biztatóan. Az orvosok ezt állították, és ő elhatározta, hogy minden erejével ebbe a reménybe kapaszkodik. A másik alternatíva egyszerűen túl szörnyű volt ahhoz, hogy számításba vegye.

Jobban érezné magát, ha a kórházban végre elkezdődne a normális napi rutin. Még az állandó vizsgálatok is jobbak, mint itt feküdni egyedül, és…

Hirtelen rájött, hogy már nincs egyedül. Az ajtó felé fordult, és zavartan pislogott. Nem elég, hogy a memóriája cserben hagyta? Most már szellemeket is lát?

Az ajtóban álló férfi biztosan nem tartozott ide. Magas volt, széles vállú és elég karcsú ahhoz, hogy sötét öltönyében úgy nézzen ki, mint egy modell. Szögletes álla és magas arccsontja hihetetlenül férfias és lélegzetelállítóan vonzó volt.

A lány remegést érzett a gyomrában. Nem tagadhatta, hogy vonzódik a férfihoz.

Az arca szigort sugárzott, és az egész szobát betöltötte a jelenlétével, mintha varázsereje lenne.

A hatás még inkább fokozódott, amikor a férfi az ágya mellé lépett.

– Ki maga? – kérdezte a lány, és sikerült nyugodtnak és higgadtnak tűnnie.

Talán valamiféle szakember? Ez megmagyarázná a viselkedését. Se mosoly, se bátorító szavak, se sztetoszkóp.

Barna szemének tekintete átható volt. Közelebbről szemügyre véve aranyszínű foltokat vett észre benne.

A férfi hallgatása kellemetlen helyzetbe hozta.

– Nem emlékszel rám? – A hangja mélyen szólt, bársonyosan, de acélosan. Órákig tudná hallgatni, még akkor is, ha csak a telefonkönyv tartalmát olvasná fel.

A férfi szavainak értelme némi késéssel jutott el hozzá. Sietve felült – aztán grimaszolt, amikor a hirtelen mozdulat felerősítette a fejében szaggató fájdalmat.

– Minden rendben? Hívjak valakit?

Tehát az illető nem orvos…

– Emlékeznem kellene magára? Találkoztunk már korábban?

Valami felvillant a férfi aranyló szemében, amit a lány nem tudott értelmezni.

– Ismer engem? – Előrehajolt a férfi felé. A szíve hevesen kalapált. Minden porcikájával azt remélte, hogy az idegen igent mond, mert akkor a kezében lesz a személyazonossága kulcsa.

Az ajtó kinyílt, és belépett az egyik ismerős orvos, és olaszul kezdett beszélgetni a mellette álló férfival. Az idegen úgy válaszolt, mintha ő ott sem lett volna.

– Meg tudná nekem valaki magyarázni, hogy ki ez az ember, és mit keres itt?

Az orvos hirtelen odafordult hozzá. A lány csak most vette észre, hogy az idegen egyszer sem vette le róla a szemét, az orvossal folytatott beszélgetés során végig őt nézte.

Megborzongott, és az álla alá húzta a könnyű takarót. A férfi tekintetének intenzitása alatt meztelennek érezte magát.

– Elnézést – vette át a szót az orvos. – Angolul kellett volna beszélnünk. – Aztán elmosolyodott, és a szeme csillogott a lelkesedéstől. – De csodálatos híreink vannak az ön számára.

A lány tekintete visszavándorolt a mellette álló férfira.

– Ismer engem?

Az ismeretlen bólintott.

– Igen. A neved Molly. Ausztrál vagy.

Molly. Ausztrál.

Ez megmagyarázza, miért angolul beszél, és nem olaszul.

Molly…?

Bizonytalanul ráncolta a homlokát. Nem érezte magát Mollynak. Semmit sem társított ehhez a névhez. Idegen volt számára, mint minden más.

Nagyot nyelt. Valahogy azt feltételezte, hogy az emlékezete újra beindul, amikor megtud valamit magáról. De a neve egyáltalán nem váltott ki belőle semmit. Még mindig ott volt az a szörnyű üresség a fejében.

– Valószínűleg furcsa lehet először hallanod a saját nevedet. De majd megszokod.

A lány az idegenre nézett.

– Maga is orvos?

A férfi megrázta a fejét.

– Nem. De ismersz engem.

Molly bólintott.

– És? – Tényleg minden információt úgy kell kihúzni belőle?

– Egy olasz-ausztrál házaspár au pairjeként jöttél Olaszországba.

– Mint au pair? – Hagyta, hogy megszokja a gondolatot. De mint korábban a neve, ez sem váltott ki belőle semmit.

– Dada. Dadus.

Türelmetlenül bólintott. Tudta, mi az az au pair. De miért ismeretlen számára egy olyan egyszerű dolog, mint a saját neve?

Molly. Tényleg így hívják?

– Egészen biztos benne, hogy ismer engem? Nem téveszt össze valaki mással?

– Teljesen biztos. Tanár vagy, de feladtad a munkád azért a lehetőségért, hogy Olaszországba jöhess.

Tanár…

– Szereted a gyerekeket.

Molly habozás nélkül elhitte a férfi szavait. Igen, szerette a gyerekeket. El tudta képzelni magát tanárként. Nem mintha emlékezett volna egyetlen gyerekre is. De ebben a furcsa beszélgetésben a férfi szavai végre kiváltottak belőle valamit.

Elborzadt, amikor megtudta, hogy terhes, ami az első vizsgálatok során derült ki.

A gondolat, hogy gyermeket hozzon a világra anélkül, hogy tudná, ki ő… vagy ki az apa…

De mindezek ellenére nem tagadhatta, hogy szeretettel gondol a benne növekvő életre. Talán amikor az emlékei visszatérnek, valóban örömöt fog érezni.

Visszasüppedt a párnára, és tétován elmosolyodott.

– Mi a vezetéknevem? – Ha ez kiderül, többet tudhat meg a múltjáról, talán még barátokat és családtagokat is találhat, és megpróbálhatja rendbe hozni az életét.

A férfi kérdőn nézett az orvosra, aki bólintott.

– Agosti – mondta. – A neved Molly Agosti.

A lány a homlokát ráncolta.

– Agosti? – Ismét várta, hogy a tudatalattija valamilyen módon reagáljon az ismeretlen névre. De semmi. Még egy halvány villanás sem.

– Biztos benne? Ez olasznak hangzik. De én ausztrál vagyok. – És a bőrszíne sem jellemző egy olasz származású nőre.

– Teljesen biztos.

Nem volt más választása, mint elfogadni a férfi szavait. Legalábbis addig, amíg nincs bizonyítéka az ellenkezőjére. – És maga…?

A férfi megmerevedett, de nem tűnt dühösnek. És mégis… valahogy megváltozott a hangulat közöttük.

– Pietro Agosti vagyok.

A nő rábámult.

– Agosti? De ez ugyanaz a név!

– Igen. – Aztán a férfi szája sarka megrándult, és a mosolyától Mollynak elállt a lélegzete.

A tudatalattija mélyén megszólalt a vészcsengő.

– Azért – folytatta Pietro –, mert a férjed vagyok.

2. FEJEZET

Molly pulzusa felgyorsult, és értetlenül bámulta a férfit. Elméjének egyik része megbénult, míg a másik vadul pörgött, próbálva feldolgozni, amit a férfi mondott.

A férje? Az lehetetlen!

A pasi nyilvánvalóan gazdag. Az öltönye jól szabott, és tökéletesen illik rá. A csuklóján az ingét arany mandzsettagombok díszítették.

Molly szíve kihagyott egy ütemet, ahogy Pietro Agosti kezére nézett. Csábító kezek, olyanok, amelyek nagy örömet tudnak okozni egy nőnek.

Elvörösödött. Helytelennek tűnt, hogy ilyen erősen vonzódjon a férfihoz. Lehet, hogy tényleg a felesége, de még mindig teljesen idegen volt a számára.

Pietro az egyik ujján arany pecsétgyűrűt viselt, amely antiknak és értékesnek tűnt. Egyértelműen olyan családból származott, amelynek volt pénze – méghozzá sok pénze. Valószínűleg a közmondásos aranykanállal a szájában született.

Ő viszont nem. Nem tudta, miért ennyire biztos benne, de egyszerűen biztos volt.

Az ő vonásai meglehetősen hétköznapiak voltak. A haja finom szálú, a színe pedig valahol az egérbarna és a piszkosszőke között volt, ami túlságosan is átlagos ahhoz, hogy kilógjon a sorból. A keze nem tűnt ápolatlannak, de nem is volt szépen manikűrözve. Egyetlen ékszere egy pár apró arany fülbevaló volt.

Ő és Pietro Agosti nem illettek össze. Hogyan lehetnének házasok?

Ha ez igaz, akkor ő a gyermeke apja. A gondolat zavaros érzések káoszába taszította Mollyt.

– Signora Agosti!

Az orvos hangjára hirtelen felnézett. Kinyitotta a száját, hogy visszautasítsa a megszólítást, amit a férfi használt.

Az ágya mellett álló férfira nézett, aki mereven állt ott, mintha… mintha várna valamire.

Arra, hogy felismeri őt? Vagy arra, hogy azt mondja neki, nem a felesége?

A lány elkomorult, és a halántéka mögötti tompán lüktető fájdalom egyre fokozódott. Az orvos gyorsan odasietett hozzá, és olaszul motyogott valamit, miközben ellenőrizte a pulzusát.

– Teljesen biztos benne, hogy ennek a férfinak a felesége vagyok?

Az orvos szeme tágra nyílt, és bocsánatkérő pillantást vetett a másik férfira. Pietro Agosti olyan fontos ember lehetett, hogy senki sem kérdőjelezte meg a szavait?

Remegés futott végig Molly testén. Valamilyen okból, amit nem tudott volna meghatározni, visszariadt a gondolattól, hogy kiszolgáltatott legyen ennek az embernek.

Egy feleségnek bizonyára nem így kellene éreznie a férje iránt, nem igaz?

– Agosti asszony! Nincs kétség a személyazonosságát illetően. A férje a legapróbb részletekig, egészen a vakbélhegéig képes volt leírni önt.

Ami csak azt jelentette, hogy nagyon jól ismeri a testét.

A gondolatra bizseregni kezdett Molly bőre. Valami emléktől? Vagy a várakozástól, hogy a közeljövőben a bőrén érezheti azokat az ujjakat?

– Biztosíthatom, hogy a férje igen tiszteletreméltó és előkelő…

– Azt hiszem, egyelőre ennyi elég lesz. – A férfi mély hangja félbeszakította az orvost. – Molly nyilvánvalóan túlságosan kimerült ehhez az egészhez. Sokkolóan hatott rá. Talán hagynunk kellene pihenni.

El akar menni?

Mi van, ha elmegy, és soha többé nem jön vissza? Mi van, ha megint magára hagyja, mint egy elveszett poggyászt? Mi van, ha ő holnap felébred, és az egész csak egy álom volt? Mi van, ha senki sem tudja, ki is ő valójában?

Az esze azt súgta, hogy ez nem fog megtörténni. Hogy a férfi azonosította őt, és a kórházi személyzet tudni fogja, hogyan érheti el.

És mégis volt benne valami ösztönös félelem.

– Nem! Kérlek, ne menj el!

– Magunkra hagyna minket egy pillanatra? – kérdezte Pietro az orvostól. – Tudom, hogy rengeteg papírmunkát kell elvégeznie. Jövök, miután Mollyval elbeszélgettünk.

– Természetesen. Igen, ez kiváló ötlet. – Úgy tűnt, az orvost nem zavarja, hogy egyszerűen elküldik. Vagy örült, amiért most valaki más vigyáz rá, vagy Pietro Agostinak óriási befolyása volt.

Az orvos biccentett Mollynak, megnyugtatta, hogy minden rendben lesz, és elhagyta a szobát.

Most, hogy a lány egyedül maradt a férfival, aki azt állította, hogy ő a felesége, a megkönnyebbülés, amit az imént érzett, gyorsan elszállt. Pietro előhúzott egy látogatói széket, és leült az ágya mellé.

– Így már jobb. Most már nem kell tekergetned a nyakadat, hogy felnézz rám.

Molly szája sarka enyhén megrándult. Apró mosoly volt, saját magát is meglepte vele.

Molly szörnyen sápadt volt. És törékeny, amire Pietro nem számított. Még azután sem, hogy hallott a sérüléseiről. Amint eljutott hozzá a hír, hogy megtalálták, azonnal elindult, és a megkönnyebbülés hulláma járta át.

Ami azonnal lenyűgözte a lányban, az a barátságos, vidám természete volt. A mosolya, a szeme csillogása. Az, hogy most ilyen rémültnek látta, kimondhatatlanul dühítette, és legszívesebben megütött volna valamit, lehetőleg a motorost, aki elütötte. És aki valószínűleg csak a táskájára, a tárcájára és az útlevelére pályázott.

Alkalmazottai szorosan együttműködtek a hatóságokkal. Ha a felelőst elkapják, drágán megfizet a tetteiért.

Összepréselte az ajkát a gondolatra, hogy Molly eszméletlenül fekszik az utcán, és úgy ébred fel, hogy még a saját nevét sem tudja.

Az orvos azt mondta, hogy a memóriavesztés részben a sokk miatt következett be.

Vagy amiatt, ami azelőtt történt, hogy Rómába jött?

Pietro nagyot nyelt. Nem ő volt a felelős a balesetért vagy a támadásért. De ugyanez nem mondható el arról, ami azelőtt történt…

– Örülök, hogy megtaláltál. – A lány tekintete komoly volt. – Ugyanakkor nyugtalanító, hogy nem tudom, ki vagy.

Olyan elveszettnek, ugyanakkor elszántnak és bátornak tűnt! Pietro nem akart mást, mint megvédeni.

Valójában azt hitte, hogy immunis a női sebezhetőségre. A múlt nagy leckét adott neki ebből a szempontból. De a körülmények most mások voltak.

Kinyúlt, hogy megfogja Molly kezét, de az utolsó pillanatban megállt a mozdulat. Jobb, ha tartja a távolságot. A lány olyan törékenynek tűnt!

– El sem tudom képzelni, milyen érzés lehet, ha valaki semmire sem emlékszik – vallotta be. – De már nem kell aggódnod. Majd én vigyázok rád.

– Megtennéd?

– Természetesen. Számíthatsz rám. Minden rendben lesz, Molly. Csak adj magadnak egy kis időt. Nem kell aggódnod semmi miatt. Megpróbálom elérni a húgodat Ausztráliában, hogy ide tudjon jönni.

Némi kis szín visszatért Molly arcába. Egyre jobban hasonlított arra a nőre, akit ismert.

– Van egy húgom? – Molly boldognak tűnt.

– A neve Jillian.

– És a szüleim?

Pietro megrázta a fejét, és azt kívánta, bárcsak jobb hírekkel szolgálhatna.

– Sajnálom, Molly. Csak ti ketten vagytok.

A lány nagyon csalódottnak tűnt, és Pietro érezte, hogy összeszorul a mellkasa. Túlságosan is jól tudta, milyen érzés a veszteség. Molly fájdalma még inkább növelte az elhatározását, hogy mindent megtesz érte, amit csak tud.

– De nagyon szerencsés vagyok, hogy férjem és húgom is van. Kíváncsi voltam, hogy jön-e valaki, aki azonosít engem.

Pietro megkönnyebbült, mert ő kezdeményezte a keresést. Ha nem tette volna meg, ha figyelmen kívül hagyja a hangot a fejében, amely azt súgta neki, hogy szörnyű hibát követett el… Ki tudja, meddig kellett volna a bizonytalanságban élnie…

– Biztos vagyok benne, hogy jobban fogod érezni magad, ha már nem kell itt lenned.

– Úgy érted, kiengednek a kórházból?

– Természetesen.

– Tényleg? – Tétova mosoly jelent meg Molly ajkán.

– Persze, hisz nem vagy fogoly.

– Tudom. És azt is tudom, hogy a legjobbat akarod nekem. – Úgy érezte, elmerül a férfi aranybarna szemének pillantásában. Azt mondta magának, nincs mitől félnie. A férje itt van vele. Ő az a személy, akiben a legjobban megbízhat.

És mégis, minden alkalommal, amikor a tekintetük találkozott, ideges bizsergést érzett. Olyan volt, mint egy kis áramütés. Határozottan érzett valamit a férfi jelenlétében.

Valamit, amit a tudatalattija próbált elmondani neki. A probléma az volt, hogy egyszerűen nem tudta értelmezni ezeket a jeleket.

Az agya pillanatnyilag hasznavehetetlen volt. Minden bonyolultabb gondolattól megfájdult a feje. Most is észrevette, hogy a fájdalom lassan erősödik, és hunyorogni kezdett.

– Molly? Mi a baj? – A férfi hangja élesebben szólt, és a lánynak nem először volt olyan érzése, hogy valami nincs rendben.

Az egyetlen dolog, ami nincs rendben, az te vagy. Az agyad nem működik megfelelően. Még a saját nevedet sem tudod! Tényleg azt hitted, hogy egy pillantás a férfira, akit szeretsz, majd visszahozza az emlékezetedet?

Az esze azt súgta, hogy túl sokat vár magától. Mégsem tudott szabadulni az érzéstől, hogy valami nincs rendben.

Kinyitotta a szemét, amikor meghallotta a hátratolt szék zaját a linóleumpadlón, és meglátta, hogy Pietro Agosti az ajtó felé tart.

– Ne menj el!

Vajon ez a kétségbeesett hang az övé volt? Felült a keskeny ágyon, nem törődve azzal, hogy a fejében a fájdalom egyre fokozódott.

Ennyit arról, hogy elrejti a félelmét…

– Kérlek, maradj!

– Csak az orvost akartam hívni. Fájdalmaid vannak.

– Kérlek, ne menj el!

Hogyan magyarázhatná meg ennek a szexi idegennek, hogy egy kis emberi kapcsolatra vágyik?

Pietro Agosti tekintete a lány arcáról a felé nyújtott kezére vándorolt. Molly leeresztette a karját, és nagyot nyelt. Aggódott, hogy ennyire vágyik a férfi közelségére, érintésére. De egyszerűen nem tudott tovább egyedül maradni a félelmeivel.

Megköszörülte a torkát. Ő a férjem, emlékeztette magát.

– Nem viszel haza?

– De, természetesen. – A férfi átjött a szobán, és most ismét az ágya mellett állt. Még csak fel sem kellett néznie, hogy érezze aranyló szemének átható tekintetét. Mintha egyenesen belelátna, míg ő maga rejtve maradt.

– Hazaviszlek, amint az orvos elenged.

Haza…

A megkönnyebbülés, amely átjárta, olyan intenzív volt, hogy Molly könnyűnek, szinte súlytalannak érezte magát. Hamarosan elhagyhatja a kórházat, és amint ismerős környezetbe kerül, az emlékek maguktól visszatérnek majd.

Biztos, hogy így lesz?

A férfi nem szólt semmit, ehelyett megfogta a kezét, és hüvelykujjával végigsimított a kézfején. Az érintés gyengéd és megnyugtató volt, és ettől melegség áradt szét benne.

Molly ujjai összefonódtak a férfiéval. Felsóhajtott, és a szemhéja megrebbent. Tévedett: igenis volt köztük valami kapcsolat, most már tisztán érezte, még ha szavakkal nem is tudta leírni. Az az érzése támadt, hogy minden rendben lesz. Mert Pietro Agosti vele van.

Ajka mosolyra görbült, és megnyugodva lehunyta a szemét.

Minden rendben lesz…

Pietro az alvó nő arcára nézett, aki még mindig a kezét fogta. A melle minden lélegzetvételnél emelkedett és süllyedt a takaró alatt.

A kulcscsontja kiállt, mintha az elmúlt héten lefogyott volna. A gondolat bűntudatot keltett benne.

A férfi tekintete most a lány arcára siklott. Még mindig túl sápadt volt, ami még jobban kiemelte a szeplőit. A szemöldöke finoman ívelt volt, és kissé sötétebb, mint a haja, akárcsak a hosszú szempillái. Az egyetlen dolog, ami igazán feltűnő volt rajta, az a szája, amely puha és érzéki. Olyan száj, amilyenről minden férfi álmodik.

Már a gondolatra is felforrt a vére.

Mélyen a nadrágzsebébe dugta a kezét. Jólesett neki, hogy megvigasztalhatta a lányt. Molly nyilvánvalóan meg volt rémülve, bár igyekezett nem kimutatni.

Pietro azt mondta magának, hogy helyesen cselekedett. Gyorsan kellett lépnie, és nem volt más választása. Ha előre gondolkodott volna, talán el tudta volna kerülni a bonyodalmakat, amelyek most cselekvésre kényszerítették.

De már napok óta nem tudott tisztán gondolkodni.

Becsületes és tisztességes embernek tartotta magát. Voltak, akik azzal vádolták, hogy tapintatlan, de ezek többnyire azok voltak, akiknek túljárt az eszén üzleti ügyben.

Őszinte volt. Néha brutálisan őszinte. És ez azt jelenti, hogy megszegte a saját viselkedési szabályait. Vagyis szemérmetlenül hazudott. De egyszerűen nem volt más lehetősége.

Pietro elhallgattatta a lelkiismerete figyelmeztető hangját.

Nem mintha ártani akart volna a lánynak. Épp ellenkezőleg. Próbálta megvédeni és vigyázni rá.

Azért tette, amit tett, mert nem volt más lehetősége.

Legalábbis erről próbálta meggyőzni magát.

3. FEJEZET

A kocsi besorolt a forgalomba.

Molly kerülte, hogy a mellette ülő Pietróra nézzen. Még mindig kétségek gyötörték a kapcsolatukat illetően. Azt mondta magának, hogy ezek valószínűleg idővel elhalványulnak majd, mégis nyugtalanító volt.

Vágyott rá, hogy a férfi megtörje a csendet, mert ijesztő volt, mennyire elszigetelődött mindentől és mindenkitől.

A szíve összeszorult, ahogy az autó olyan városon haladt át, amelyet egyáltalán nem ismert.

Nem volt könnyű leküzdeni az izgalmat, a félelmet és a türelmetlenséget. Azt remélte, hogy az emlékezete visszatér, amint elhagyja a kórházat.

Sütött a nap, és meleg volt, a légkondicionált limuzinban azonban hűvös légkör uralkodott.

Még nem is csókolóztak! Milyen házasság ez valójában?

Molly azt mondta magának, hogy Pietro valószínűleg nem szereti nyilvánosan kimutatni az érzéseit.

Ezenkívül az ő balesetből származó sérülései még messze nem gyógyultak be. Természetes volt, hogy Pietro gyengéd akar lenni vele.

Múlt éjjel róla álmodott. Arról, ahogy a kezét fogta, miközben a keskeny kórházi ágyban feküdt. Álmában az a kéz más helyeken is megérintette, és őt az őrületbe kergette a vágy.

Emlék volt, vagy csak a képzelete játszott vele? Talán amit erotikus álomnak hitt, az valójában emlék volt. Talán agyának egy része épp most ébredt fel a sokkos állapotból.

– Hogy érzed magad? – Pietro mély hangja kizökkentette a gondolataiból.

– Jól, köszönöm. Minden tökéletes rendben van.

Pietro tegnap este ott ült mellette, és addig fogta a kezét, amíg ő el nem aludt. Türelmesen várt, amíg megtudták a további vizsgálatok eredményét.

– Hogy találtál meg engem? – Molly kérdőn nézett rá.

– Az embereim már kerestek.

– Vannak alkalmazottaid? – Alig buktak ki a szavak az ajkán, máris rosszul érezte magát miatta. Persze hogy egy ilyen férfinak vannak alkalmazottai. A magánlimuzinjában ülnek, és Pietro a keresztnevén szólította a sofőrt. Molly nem tudta elképzelni, hogy ő maga vasalja az ingeit vagy pucolja a cipőjét.

A férfi megvonta a vállát.

– Egy céget vezetek. Kirendeltem néhány alkalmazottat, hogy segítsenek.

– Ez úgy hangzik, mintha nagy cég lenne. – Egy pillanatra szünetet tartott, majd megkérdezte: – Nem személyesen kerestél?

Pietro arca elsötétült.

– Eltűntél. Ez nem egyszemélyes munka volt. Felbéreltem egy nyomozóirodát is. – A hangja egyre élesebben szólt, és Molly rájött, hogy Pietro így bánik az érzelmekkel: szigorúan kordában tartja őket.

– Hogyan tűntem el?

– Tessék? – A férfi szeme összeszűkült. Meglepettnek tűnt.

– Miért nem tudtad, hol vagyok?

Pietro csodálkozva nézett rá.

– Elmentél Rómába, és…

– Rómába? Úgy érted, hogy nem is itt élünk?

– A családom vidéki villájában laktunk. Te Rómába akartál menni, én pedig más elfoglaltságok miatt nem tudtam veled tartani.

Molly hátradőlt a bőrülésen, és azon tűnődött, miért érzi magát olyan furcsán a férfi szavai miatt. Elvégre nem szokatlan dolog vidéken élni, csak éppen nem tudta elképzelni Pietrót kifakult farmerben és pólóban.

Nem mintha nem állna neki legalább olyan jól, mint a méretre szabott öltöny…

Félresöpörte a gondolatot. A helyzet a hibás azért, hogy folyton kétségei támadnak. Házastársak voltak, és mégis idegenek.

– A probléma az volt, hogy eltűntél, amint Rómába értél.

Megint volt valami furcsa a hangjában. Molly azonnal tudta, hogy Pietro valami erős érzelmet próbál elrejteni. Valószínűleg nem akarta terhelni őt azzal, mennyire megviselte az eltűnése.

– Nem volt szándékos.

A férfi ránézett, és a vonásai ellágyultak.

– Most már nem számít. – Pillanatnyi habozás után megfogta a lány kezét, és gyengéden megszorította.

Molly azonnal megnyugodott.

– Van egy lakásunk Rómában? Most oda megyünk?

A férfi bólintott.

– Így van. Nincs messze, de ne várj túl sokat. A házat most újították fel, úgyhogy nem hiszem, hogy a látványa visszahozza az emlékeidet.

– Te tényleg gondolatolvasó vagy.

– Aligha. De logikusnak tűnt, hogy valami ilyesmire számítasz.

Molly vállat vont, és megpróbálta elrejteni a csalódottságát.

– Legalább jobban fogom magam érezni, ha a saját dolgaim lesznek körülöttem. És nem lehet tudni, hogy valami egyszerű dolog, mint például a régi ruháim, nem hoznak-e vissza néhány felvillanó emléket.

A táskájában lévő ajakápoló sem vált be. Eddigi egyetlen tulajdona sem idézett fel benne emlékeket. Ahogy a ruhák sem, amelyeket Pietro aznap reggel hozott neki a kórházba. Drágának tűnő, antracitszínű cipő és egy egyszerű selyemruha, amely a fogason meglehetősen unalmasnak tűnt, felvéve azonban elegáns volt. Molly alig ismert magára a tükörben.

Az áttetsző selyemből készült finom fehérneműt sem érezte ismerősnek. Utálta, hogy idegennek érezte magát a saját holmijában.

– Attól tartok, erre még kicsit várnunk kell.

– Mire?

A tekintetük találkozott.

– A saját dolgaidra. Vittél magaddal néhányat Rómába, de mivel a felújítás még javában tartott, nem maradtál ott. – A férfi egy pillanatra elhallgatott, és Molly valami bizonytalanságot vélt látni az arcán. De a benyomás a következő pillanatban eltűnt. – Sajnos nem mondtad, hol szálltál meg, mielőtt balesetet szenvedtél. A csomag még mindig a római szállodában van, de nem tudom, melyikben.

– Nem tudod, hol szálltam meg? – Ez furcsa volt.

A férfi bólintott.

– Spontán indultál el, és mindig is eléggé… független voltál. Nem szeretsz mások terhére lenni.

Molly felsóhajtott. A gondolatai vadul kavarogtak.

– Szóval ezek a holmik nem az enyémek?

– Egy divattanácsadó vásárolta őket. Nagyon diszkrét ember. – Pietro megszorította a lány kezét. – Semmi baj, Molly. Minden rendben lesz.

Remegés futott végig a testén, amit a férfi érintése váltott ki belőle.

Szörnyen csalódott volt, hogy a lakásukban nem lesz semmi, ami felfrissíthetné az emlékezetét. De mivel Pietro olyan közel volt hozzá, hogy érezte a teste melegét, nem félelmet érzett, hanem inkább vágyat.

Sokat elárult a férje jelleméről, hogy nem erőltette, hogy úgy viselkedjen, mintha minden normális lenne közöttük. A tényt, hogy a felesége nem emlékezett rá, bizonyára neki sem volt könnyű elfogadnia. De türelmes volt, és visszafogta magát. Tiszteletben tartotta, hogy milyen nehéz most neki.

Molly rámosolygott.

– Annyira örülök, hogy itt vagy! Köszönöm, Pietro.

Pietro lélegzete elakadt, amikor Molly ránézett, és gyönyörű szája mosolyra görbült.

Amikor mosolygott, úgy ragyogott az arca, mint aranyló napsütés a tenger hullámain. És bár tetszett neki a látvány, nem tudta igazán élvezni. Molly egyszerűen elfogadta mindazt, amit ő mondott neki – ahogyan remélte is. De a tény, hogy még meg is köszönte neki…

Félretolta a bűntudatát. Ez nem a kétségek ideje.

Helyesen cselekedett! Gondoskodni akart róla és a babáról. Mi lehet ebben a rossz?

Elfordította az arcát, és megkönnyebbülten nézett ki az ablakon.

– Megérkeztünk. Itthon vagyunk.

Az otthonukról kiderült, hogy egy hatalmas penthouse, amely az épület teljes szélességében húzódott. Molly tágra nyílt szemmel nézett körül. Minden egy lakberendezési magazin fotóira emlékeztette. Egyik szoba fényűzőbb volt a másiknál, és minden a krém és a fehér különböző árnyalataiban pompázott.

A nyitott ajtón át az ebédlőbe látott, ahol egy hatalmas asztal állt. Még a minimalista dolgozószoba is lélegzetelállító volt a dizájnerbútorokkal és gondosan válogatott műtárgyakkal.

Tényleg ide tartozom? Betolakodónak érezte magát. Ő nem ilyen gazdagságba született – ellentétben Pietróval.

A férfi bemutatta őt egy mosolygós házvezetőnőnek, Martának, és elmagyarázta, hogy az asszony csak napközben tartózkodik a lakásban, mert minden este hazamegy.

Molly bólintott. Nem volt hozzászokva, hogy olyan dolgokat csináljanak meg helyette, amiket ő maga is megtehet.

Bár egy ilyen lakást valószínűleg teljes munkaidős feladat rendben tartani. Minden felület makulátlan volt, még a cserepes növények levelei is. Ha ő lenne ezért felelős, biztosan másképp néznének ki. Minden növény, amit eddig gondozott, előbb-utóbb elpusztult.

Molly megdermedt. Honnan tudja ezt? Vagy csak az elméje próbálja kitölteni az emlékezetében lévő hézagokat olyan apró részletekkel, amelyek nem is valósak?

– Molly! Mi a baj? – Pietro azonnal mellette termett. Az arckifejezése aggodalomról árulkodott. – Gyere, ülj le. – Kivezette a lányt az erkélyajtón keresztül a terasz egy árnyékos részére, ahol több nyugágy is volt.

Kezét a homlokára tette magát, hogy ellenőrizze a hőmérsékletét. Molly ellenállt a késztetésnek, hogy odabújjon hozzá. Szerencsére a férfi újra leeresztette a kezét, de kitartóan vizsgálgatta.

– Mi az, Molly? Fáj a fejed? Felkísérlek az ágyba.

Molly megköszörülte a torkát.

– Nem, erre semmi szükség. Jól vagyok. Csak… csak eszembe jutott valami.

Meglepetésére a férfi arckifejezése elsötétült.

– Tényleg? Valami fontos dolog?

– Azt mondanám, hogy az én helyzetemben minden fontos. – A lány oldalra billentette a fejét, és elmosolyodott. – Nem szoktam kertészkedni.

– Kertészkedés? – Pietro zavartnak tűnt.

– Butaság, nem igaz? Azt hinné az ember, hogy a nagy dolgokra emlékszem vissza először. Az esküvőnkre… Vagy arra, hogyan kerültem Olaszországba…

A férfi lassan bólintott.

– És nem emlékszel ezekre? – A hangja feszültnek tűnt, és ő rájött, hogy ez Pietro számára is nehéz időszak lehet. Elképzelni, hogy valaki, akit szeret, nyomtalanul eltűnik, majd újra felbukkan, anélkül hogy emlékezne rá…

Nem csoda, hogy olyan feszült volt.

Molly habozott. Meg akarta fogni a férfi kezét, és kapcsolatot teremteni vele, áttörni a láthatatlan falat, amely közöttük állt. De nem volt hozzá bátorsága. Pietro még mindig idegen volt számára.

A mosolya elhalványult.

– Sajnálom. Csak az a biztos, hogy szörnyű kertész vagyok. Minden növény, amit a gondjaimra bíznak, halálra van ítélve.

Úgy érezte, mintha ismeretlen úton haladna, amely mindig csak a következő kanyarban válna láthatóvá.

Erőlködött, hogy néhány képet felidézzen, de hiába. Nem jött semmi, bármennyire is próbálkozott.

– Az orvosok azt mondták, hogy a memóriád vissza fog térni.

Csak képzelődött, vagy a férfi mosolya nem ért el Pietro szeméig?

– És most ülj le – folytatta a férfi. – Hozok valami hűsítő italt. Nem akarom, hogy megerőltesd magad.

Molly megrázta a fejét.

– Nem szükséges. Ami viszont fantasztikus lenne, az egy hosszú, forró zuhany, vagy talán egy fürdő.

– Ha biztos vagy benne… – Pietro felállt, és kinyújtotta a kezét, hogy felsegítse Mollyt. – De aztán pihenj egy kicsit. Később még beszélhetünk. Pihenésre van szükséged, hogy visszanyerd az erődet.

Molly azt akarta válaszolni, hogy ő egészséges, és mostanában többet pihent, mint szerette volna. De nagyon kimerültnek érezte magát, pedig nem sokat tett ma. Vajon mennyi időbe telik, amíg újra a régi önmaga lesz?

– Talán igazad van.

Pietro gondoskodó természete megmelengette a szívét. Milyen ostobaság, hogy a kórházban kezdetben sötétnek és fenyegetőnek látta a férfit! Ő csak aggódott érte.

Mennyire aggódna, ha tudná, hogy terhes vagy?

El kell mondania neki, méghozzá hamarosan. De nem most. Az orvosok szerint a terhesség még nagyon korai stádiumban van. Pietro nem említett más gyermeket, tehát ez lenne az első. Molly meg akarta várni a megfelelő pillanatot, hogy elmondja neki a hírt.

Ezenkívül szüksége volt egy kis időre, hogy feldolgozza a tényt, hogy ő Molly Agosti. Hogy jobban megismerje a férjét – és önmagát. Annyi kérdése van! Annyi mindent kell feldolgoznia!

Pietro bevezette egy hatalmas hálószobába, és újra megkérdezte, hogy szüksége van-e valamire, majd magára hagyta. Molly egy pillanatra elgondolkodott azon, a férfi vajon vele marad-e – nem szexre, hanem egy ölelésre.

Természetesen Pietro nem tett semmi ilyesmit. Csak figyelmes volt vele, elvégre teljesen idegen volt számára.

De a szíve mélyén Molly vágyott az ölelésére.

Kibújt a cipőjéből, és körülnézett a szobában. A szőnyeg olyan puha volt, hogy bele lehetett süppedni. A szoba közepén egy hatalmas ágy állt, amelyet talapzatra helyeztek.

Sietve elfordult. Nem akarta elképzelni benne Pietrót vagy magát, amint meztelenül heverészik a takarón, a férfival a combjai között…

Élesen beszívta a levegőt. Ez egy emlék lehetett?

Sóhajtva bement a szomszédos fürdőszobába. Miután lezuhanyozott, kinyitotta az egyik ajtót. Egy gardróbban találta magát. Molly csak ámult a méretén. A fal teljes hosszában különböző színű és fazonú ruhák lógtak: csinos nyári ruhák, nadrágkosztümök és estélyik.

Hónapokig tartana, amíg minden egyes ruhadarabot legalább egyszer viselne.

Vagy csak egy válogatás volt, hogy eldönthesse, mely darabokat tartja meg, és melyeket küld vissza?

Meg kell kérdeznie Pietrót…

Miután megfordult, észrevett valamit: az egész szobában egyetlen férfiruha sem volt.

Homlokát ráncolva lépett vissza a hálószobába. Volt ott még egy ajtó, de amikor kinyitotta, kiderült, hogy az a tetőterasz kijárata.

Nincs több ajtó – ami azt jelenti, hogy Pietrónak nem itt volt a gardróbja.

Nem volt más jele sem annak, hogy a férfi itt aludna. Sem az éjjeliszekrényeken, sem az asztalon, sem az ággyal szemben lévő kanapén nem volt semmi.

Pietro nem osztozott vele ezen a szobán. Ami ismét felvetette azt a kérdést, hogy valójában milyen volt a házasságuk.

4. FEJEZET

A nap már alacsonyan járt az égen, amikor Pietro a tetőteraszon ült, és elgondolkodott a helyzeten, amelyben találta magát.

Ha Molly emlékezete hamar visszatér, nem lesz szerencséje.

Elhatározta, hogy megtesz bármit, ami szükséges, mert az elképzelhető legnagyobb tétre játszott.

Gazdagságban és kiváltságokban nőtt fel, de nem volt idegen tőle a hazugság és a csalás. Ezek tették őt azzá, aki ma.

Tízéves korában összeomlott a világa. Szeretett szülei és a kishúga egy tragikus balesetben vesztették életüket. Tudta, mit jelent egyedül maradni és kiszolgáltatottnak lenni, elszigetelve a világ többi részétől. Az évek során megtanult megbirkózni ezzel az érzéssel, és megfogadta, hogy olyan életet épít fel, amely magában foglalja mindazt, amit elveszített.

A családi vállalkozás mostani sikere az ő eltökéltségének volt köszönhető.

Magánemberként azonban kevésbé volt sikeres. Az Elizabettával kötött házassága teljes fiaskó volt. Annyira elbűvölte a gondolat, hogy saját családja lesz, hogy figyelmen kívül hagyta az összes figyelmeztető jelet.

Miért nem jött rá korábban, hogy első felesége csaló és hazug? Hogyan történhetett, hogy bedőlt a nő álterhességének?

Egyszerűen. Az asszony pontosan azt adta neki, amire régóta vágyott. Amiről kisfiú kora óta álmodott.

Elizabetta valahogyan felismerte ezt a gyengeségét, és nem habozott, hogy kihasználja.

De a nő már nem volt része az életének. A régi vágyakozás mégis megmaradt a saját család után.

Pontosan ezt kapná meg Mollytól. A gondolat izgalomba hozta.