© Hartay Csaba, 2023

© Scolar Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket közösségimédia-csatornáinkon:

instagram.com/scolarkiado, facebook.com/scolarklub, tiktok.com/@scolarkiado

Scolar Kiadó, 2023

1026 Budapest, Gábor Áron u. 28.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Kozma András

Borító: Rajka Mária

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-509-904-7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv megjelenését támogatták:

Génbank-Semex Magyarország Kft.

Dr. Bacsur Péter

Rohony Miklós

Még egy nyár

Meddig tart a gyerekkor? Zsugorodik-e bennünk tovább egy eltévedt gyerek? Vagy óriássá tornyosul? Biztosan jár-kel, kitekint a koponyánkból, fényt küld csodálkozásainkhoz, örül. Mert egy gyerek olyan sokszor örül. Gyakran mosolyog. Ha csendben vagyok, csak ülök a lakásban, nevetés hallatszik. Színe van ennek a mély, rejtett kacagásnak. Aki voltam, örül bennem, hogy lehetek. Hová lesznek ezek a játszóterek, lengő hinták, nem lassuló mozgások. Valahol egy hinta most is leng. A felnőttek meghalnak, a gyerekek elfutnak. Próbálom megszólítani őt, de ő is elszalad. Milyen üresek azok a játszóterek. Ahonnan elfutnak, ott szél fúj, minden idegenné válik. Idegen vagyok ennek a gyereknek, és én sem ismerem ezt a kisfiút. Hány üres óvoda, és hány kicsengetés utáni felszabadulás rabolta iskolai aula. Mindenhonnan elfutott ő. Leengedték játszani, és most eltévedt, idegen háztömbök között kering, idegen lépcsőházakban indul felfelé, idegenekhez csenget be. Hát te, kisfiú? – néz rá egy kontyos néni. Ha el is tévedtél, végig itthon maradsz, ez a tág játszótér az otthonod. Tudom, hogy idegenektől nem szabad semmit, de fogadd el. Kapsz zsíros kenyeret, meghintve sóval, pirospaprikával, ülj le a lépcsőre, és edd meg. Utána szaladj el, ha nem is itt laksz, körbevesznek a nyitott lépcsőházak. Minden a tiéd. A szinteken kiszáradt növények, senki sem locsolja őket, mintha nem is lakna senki ezekben a házakban. Hányan elköltöztek. Csak te laksz itt. Fogadd el, hogy örökre itt ragadtál, kisfiúságodban keringsz. Ajándék vagy önmagadnak, tartod, szorítod léted, gyerekkorod. Szépen köszönsz, de végül mindig elfutsz. És látod, nem is mennek autók a főutcán, mert minden vendégség elmúlt már, egyedül te vagy kisfiú, megörökölted régi, eltávozott kisfiúktól ezt a korszakot, és őrizned kell. Ne állítsd meg a lengő hintát. Meddig tart a gyerekkor? Miért tart örökké, és utána még legalább egy nyáron át?

Csak a felnőttek öregszenek

Nincs háború, de mi el akarunk bújni a nagyobb ellenségtől, a felnőttek elől. Nekünk van külön életünk, hívójelünk, bandánk, megértjük egymást, el kell rejtőznünk, nekünk ott kell még szorosabb szövetséget kötnünk, a farostlemezekből, megmaradt téglákból, rozsdás, görbe szög verte lécekből, lekaszált gazokból épített bunkerben. Oda kell bebújnunk. És ott lehet pirózni is. Tudok szerezni öngyújtót, Apu nem használja, benne volt egy fiókban, vettem bele tűzkövet, segítsetek összerakni. De ahhoz, hogy a házikónkban odabent lehessen pirózni, kell kémény is, akar a fene megfulladni. Ákossal szereztünk egy kályhacsövet, be kell valahogy építeni. Néznek ránk Skodához, Daciához, Trabanthoz, Zaporozsechez induló, parkolóban lépkedő Apukák, de hülyék ezek már megint. Mindig ezt hiszik rólunk, de miért? Ez nem hülyeség, ti vagytok a hülyék, nincs már kaland az életetekben, majd mi megmutatjuk nektek, hogy pénz nélkül, barátságból, összetartozásból is lehet házakat építeni, és el fogunk bújni előletek, soha nem értek utol minket, mert nem tudtok a mi fejünkkel gondolkodni, mert a felnőttek ellenségek. Jó, Apu nem, meg Zoláék faterja sem, ők jó fejek, de ezek az idegen Apukák milyen szótlan-sótlan alakok. Nézzétek, egy ablakkeret, de sajnos nincs benne üveg. Ne tegyünk be ablakot a bunkerbe, még belátnak, majd a gyufa vagy az öngyújtó fénye megvilágítja az arcunkat, meg elég, ha csak halljuk egymást. Ne fossál, béke van, apádtól félsz már megint. Építünk egy házat, mi ebben a rossz? Leengedtek, itt vagyunk együtt, nagyon hosszú a délután, és milyen szűk hely van máris odabent, de te még beférsz, bújjunk össze a bunkerben, mi itt vagyunk igazán együtt. Gyújtsunk meg valamit, itt nem látják a felnőttek a lángot, a füst meg kit érdekel, elszáll. De a mi gyerekkorunk nem száll el, mióta tart már, csak a felnőttek fognak megöregedni, mi majd akkor is építünk várakat, bunkereket, el kell bújnunk iskola, doga, feleltetés és intő elől, ide nem jönnek be tanárok, felnőttek, mert be sem férnének. Fogadjuk meg, hogy ide nem engedünk be senkit. Hozzunk még léceket, farostlemezeket, erkélyekről kidobott kopasz karácsonyfákat, nekünk hosszabb az ünnep, mert gyerekek vagyunk, nekünk még évekig kitart az összetartozás, ezért kell elbújnunk minden szigor és hazahívás elől. Miért nem lehetünk örökké a bunkerünkben, nem akarok felmenni vacsorázni, nem kell a tévéműsor sem, nem kellenek szülők, mi már megszülettünk, hagyjatok bennünket élni, hagyjatok kint az asztalon gyufát, öngyújtót, és ne vegyétek észre, ha bevisszük mindet a bunkerbe, lángot, tüzet akarunk, hagyjatok bennünket gyereknek maradni, nem akarunk hazamenni, nekünk ez a bunker az otthonunk. Apukátok fütyül. Még nem is játszottunk. Maradjatok! Majd azt mondjátok, nem hallatszott be a bunkerbe.

A Hét szignálja

A vasárnap este már az enyészeté, holnap iskolába kell menni, a fények sem úgy vetülnek, hiába ugyanazok az izzók vannak, máshogy világítanak. Ne is idegesítsen Apu, hiába jön be fütyörészve fürdés után a nagyszobába, ahol mi a húgommal ülünk összekuporodva a kanapén, féltve a hétvége legvégső csücskét, nem tudunk nevetni. Minden mindig elfogy, mint az édességek a lehajtós szekrényből. A hétvégéből is keveset adnak. Alig kapunk valamit, annak is a legnagyobb része lecke és házi. A téli szünet is örökös felkészülés a januári dolgozatokra, feleltetésekre. És akkor felharsan a Hét szignálja. Ennél a zenénél nekünk semmi sem fáj jobban vasárnaponként. Mi történt ezen a héten a hazai és a világpolitikában. Mit érdekel az bennünket, nekünk nagyon fáj ez a zene, minket ez kínoz. Olyan kevés maradt a hétvégéből, és azt is a Hét szignáljának hallgatásával kell töltenünk. Jó, el lehet menni aludni is, gyermekeim. Csend! Nem hallom, mit mond a műsorvezető, mi van a Szovjetunióban. Velünk mi van, Apu, neked nem kell iskolába menned. Milyen sötét a szobánk, az ágyaink vonzanak, de már nem ígérik a szombat reggeli lustálkodást, a reggel hat helyetti fél nyolcas ébredést, a fokhagymás, reszelt sajtos pirítós illatát. Hogy fáj nekünk ez a zene, gyerekeknek, és hány gyerek érzi most rosszul magát a lakótelepen, hány Apuka aggódik a külpolitika miatt, és hány iskolás féli a hétfőt. Ha másmilyen zenéje lenne, annak sem örülnénk, de ez a szignál ijesztő. Ki vigasztal meg bennünket a Hét zenéje miatt? Mit kellett átélnünk, előiskolai rettegés volt miatta a vasárnap este. Olyan sötét van odabent a szobánkban. Oda kell menekülnünk a Hét elől, mert lezárul, ránk zárult, mint a szobaajtó, ahová pár éve még Anyu vetítette a Hegyen-völgyön lakodalom mesét. Meddig kell még a Hét zenéjétől rettegnünk, mert megszelídülni ez a dallam nem fog soha. Negyvenöt évesen már tudom, Vangelis zenéje. Belénk nevelték a vasárnap roskadozó vázszerkezetét, ahogy erre a zenére összeomlik egy teljes hét. Mi ott alszunk a sötét szobában, másnap hétfő, Apu izgul, mi van a Szovjetunióval. Semmi sem változott.