Borítószöveg

Anyák és lányok. Titkok és hazugságok.

2017: Amikor Angela Creighton rábukkan egy súlyos titkokat tartalmazó régi levélre, elhatározza, hogy megkeresi az igazi címzettet. Kutatásának köszönhetően megismeri azt az illegális abortuszhálózatot, amelyet bátor és elszánt nők egy csoportja működtetett Torontóban az 1970-es években. Egy hálózatot, amelynek fedőnevét – Jane – suttogva adták tovább egymásnak a bajbajutottak...

1971: Dr. Evelyn Taylort tinédzserként arra kényszerítették, hogy a „bukott lányok” számára fenntartott otthonban megszülje, majd örökbe adja gyermekét. Soha nem tudta kiheverni a traumát, és éppen ez az élmény viszi rá arra, hogy orvosként a folyamatos fenyegetettség ellenére is csatlakozzon a Jane abortuszhálózathoz, és megadja a nőknek a választási lehetőséget, amely neki sohasem adatott meg.

1980: Miután felfedez egy megrázó titkot a családjáról, a húszéves Nancy Mitchell mindent megkérdőjelez, amit eddig tudott. Amikor teherbe esik, rájön, hogy nincs kihez fordulnia, ám végül megleli a Jane hálózatot. Dr. Taylor mellett úgy érzi, végre magára talált, a múlt hazugságai elől azonban nem menekülhet...

„A briliánsan összeszőtt történetszálak végig feszültséget hordoznak, miközben azzal szembesülünk, milyen pusztító következményei lehetnek, ha a nőket megfosztják a testük feletti rendelkezés jogától. Érzékenyen és empátiával megírt remek történet.”

Kirkus Reviews

Fordította

Bosnyák Gabriella

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Heather Marshall: Looking for Jane

Simon & Schuster Canada, Toronto, Ontario, 2022

Copyright © 2022 by Heather Marshall

Hungarian translation © 2023 Bosnyák Gabriella

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóképek © Adobestock; Leonardo Baldini / Arcangel; Mark Owen / Trevillion Images MON145439;

Magdalena Russocka / Trevillion Images, MRA107965

ISBN 978-963-604-305-6

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Gazda Boglárka

A borítót az eredeti alapján készítette Szalkai Diána

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

R-nek

Egy anyaságot áhító anya
várva várt gyermekének

2010

Teljesen átlagos nap volt, amikor egy nem mindennapi levél a nem megfelelő postaládában landolt.

A postaládák egyformák voltak, egymás mellett álltak, ugyanabból a gyenge, ócska fémből készültek, és a zsanérok mellett már rozsdásodtak. A barna téglafalra fúrták fel őket, a régiségbolt ajtaja mellé; a mellé az ajtó mellé, amelynek a csengője, akárhányszor belépett vagy kilépett rajta egy vásárló, elragadóan vagy éppen idegesítően csilingelt, attól függően, kit kérdezel.

A Thompson Régiség és Antikvárium tudhatta magáénak a bal oldali postaládát, az egyes számút, amelyet egy felpöndörödött, aranyszínű matrica volt hivatott jelezni. Az üzlet feletti lakáshoz a jobb oldali postaláda tartozott, amelyen hasonló címke hirdette a kettes számot. Alig volt különbség köztük, Nancy Mitchell számára azonban, aki az emeleten lakott és mit sem tudott a neki címzett levélről, nagyon is sokat számított.

A címzésen nem szerepelt, hogy a College Street-i régi épület melyik részébe szánták, így a postás minden további nélkül a régiségbolt postaládájába dobta a borítékot, és folytatta sietős útját, anélkül hogy egyetlen gondolatot is pazarolt volna a küldeményre.

A levél három órán keresztül lapult a ládában – az üzletvezető fiának franciaországi képeslapja és a pénteki levélszemét társaságában –, míg a tulajdonos be nem vitte a boltba egy cigarettaszünetről jövet. Az aznapi postát a bejövő iratok tálcára tette, amelyet később egy figyelmetlen alkalmazott szortírozott – és végzetes módon elkevert.

A levél tartalmára csak hét év múlva fog fény derülni. Akkor azonban örökre megváltoztatja majd három nő életét.

ELSŐ RÉSZ

1. FEJEZET
Angela

Toronto | 2017 januárja

El fog késni a munkából.

Angela Creighton előző éjjel sokáig fenn volt, reggel pedig migrénnel ébredt, ami nem is jöhetett volna rosszabbkor. Óvatosan, nehogy megzavarja felesége vasárnap reggeli lustálkodását, lábujjhegyen kioson a konyhába, ahol egy pohár rostos narancslével leküld egy fájdalomcsillapítót, majd megpirít egy bagelt, amire sikerül túl sok fokhagymás krémsajtot kennie. Mint egy kutya, a reggelijét a foga közé szorítja, fejébe csapja a sapkáját és meghúzza kockás kabátja övét, majd csendben behúzza maga mögött a lakás ajtaját, és lesiet a lépcsőn, ki az utcára.

A bagelt majszolva rohan a buszmegállóhoz, és közben kihalássza a táskájából a napszemüvegét. Máskor élvezné a napsütést, hiszen télen ritka az ilyen ragyogó idő. Most azonban bántja az erős fény, és a feje úgy lüktet a szeme mögött, mintha golyó ütött volna lyukat rajta.

Előző este a barátnőjénél, Jenn-nél volt a szokásos havi könyvklubos összejövetelen, amely sok más könyvklubhoz hasonlóan, hogy, hogy nem, borklubbá alakult az elmúlt fél évben. Újabban túl sok olcsó fehérbort isznak, és olyan kétségbeesetten tömik magukba a sajtot meg a szalámit, mintha utolsó vacsorájukat költenék a halálsoron. Olykor azért beszélgetnek a könyvekről is, amelyeket olvastak.

Angela az elmúlt néhány hónapban egyáltalán nem borozgatott, de tegnap este elengedte magát. Ez volt a vetélés egyetlen szánalomra méltó jó oldala, amit látványosan ki is használt. Tinával újabb termékenységi kezelésre mennek majd, miután a teste rendbe jön annyira, hogy ismét próbálkozzanak, de úgy gondolta, addig is élvezheti a piálást. Ez már a második vetélése volt egy éven belül, és minden egyes mesterséges megtermékenyítés és kudarccal végződő terhesség után egyre nagyobbnak tűnik a tét. Egy csöpp alkohol mindig segít kicsit kisebbnek érezni az elébe tornyosuló akadályokat, még ha csak rövid időre is.

A busz a járdaszegélyhez gurul, Angela pedig felszáll, bedob egy érmét az automatába, és talál egy üres helyet a hátsó ajtó közelében. Az üzlet, amelyet vezet – a Thompson Régiség és Antikvárium – alig tíz utcányira van nyugati irányban, így néhány megállóval később már le is száll a buszról, és elindul a latyakos járdán.

A bolt bejárata a nyüzsgő College Streeten van, és Angela az ajtóhoz préseli magát, hogy ne legyen útban a járókelőknek, míg a kulcsaival bajlódik. Csípőjével kicsit meglöki az öreg, vetemedett faajtót, berobban a boltba, majd azzal a lendülettel be is csapja maga mögött az ajtót.

Angela szeret itt lenni. Különleges, hibrid hely ez, amely rengeteg, folyamatosan cserélődő használt könyvnek ad otthont, valamint régiségek vegyes gyűjteményének, amelyeket úgy tűnik, sosem sikerül eladni. Bútorápoló, kávé és régi, poros könyvek illata érződik, ami egyszerre áporodott és roppant vonzó. Nem valami nagy, akkora csak, mint egy szerényebb lakás. A pénztár mögött egy kis raktárhelyiség van, ahol néhány poros, elfeledett doboz áll, és egy olcsó kávéfőző, amit Angela még az első héten hozott be.

Érzi, hogy a hely ismerős illatától kicsit máris javult a hangulata. Mindig is szerette a könyveket, és Tinával igen eklektikus az ízlésük, ami a bútorokat illeti, így hát a régiségbolt szeszélyes megjelenése nagyon is illik hozzá. Itt mindig akad némi felfedezésre váró, eltemetett kincs.

Felkattintja a villanykapcsolókat, a régi, pultnak használt íróasztalhoz sétál, a lábával becsúsztatja alá a táskáját. Bekapcsolja a digitális pénztárgépet – messze a legmodernebb eszközt a boltban –, majd a raktárba vonul, hogy feltegyen egy kanna irdatlan erős feketét. Amikor terhes volt, csak koffeinmentes kávét ivott, és eltökélten hitte, hogy a duplán erősre készített kávé placebóhatása duplán érvényesül. Ma azonban, keserű szívvel, egy nagy kanna rendes kávét tesz oda főni.

Csorba kávésbögréjével a kezében Angela lélekben megrázza magát, és nekilát a szokásos feladatoknak, az új raktárkészlet szortírozásának és a rendelések nyomon követésének. Ha az élete múlna rajta, akkor sem tudná megmagyarázni, hogyan működhet az üzlet ilyen hosszú ideje, különösen a belvárosi ingatlanárakat nézve. Miután Angela nagynénje, Jo megvásárolta, rögtön ki is adta a bolt feletti lakást, teljesen feleslegesen, hiszen a belőle származó jövedelemre nem volt szüksége (régi, tehetős családba házasodott, egyáltalán nem kellett dolgoznia). Ugyan bármikor, néhány nap alatt eladhatná a helyet egy vagyonért, Angelának volt egy olyan sejtése, hogy a nagynénje azért tartja fenn az üzletet, hogy legyen miről beszélnie a tökéletesen karbantartott barátnőinek a heti manikűr közben.

Mielőtt a Thompson Régiséghez került, Angela a kiskereskedelemben dolgozott, legutóbb egy túlárazott cipőboltban, egy karót nyelt üzletvezetővel. Bár bizonyítani nem tudta, Angela gyanította, hogy a „forgalom csökkenése miatt elbocsátva a szezonra” azt jelenti, hogy a főnöke a kelleténél néhány héttel korábban értesült arról, hogy terhes. Ötvenegynéhány éves, konzervatív, homofóbnak mondható férfiről van szó, aki valószínűleg úgy gondolja, a szülési szabadság nem más, mint a vállalatot érintő kellemetlenség. Angela az egyik munkatársával osztotta meg a terhessége hírét, miután már kifogyott a kifogásokból, miért látogat olyan sűrűn a személyzeti mosdóba a reggeli rosszullétek miatt, és biztosra veszi, hogy a munkatársa kifecsegte a titkát.

Így aztán, amikor a harmincas évei közepén, a családi költségvetést megterhelő termékenységi kezelések közepette munkanélküli lett, minden ismeretségét latba vetette, hogy új munkát – bármilyen munkát – találjon, hogy Tinával ki tudják fizetni a lakás bérleti díját, és mellette félre tudjanak tenni az új jövevény számára. A legutóbbi családi hálaadáson Jo néni csak intett pompásan felékszerezett kezével, és felajánlotta Angelának, vezesse helyette a boltot, hogy ő maga „végre elkezdhessen a nyugdíjba vonulással foglalkozni.” Bár a régiségekkel kapcsolatos tapasztalatai finoman szólva is elhanyagolhatók voltak, Angela nem volt abban a helyzetben, hogy visszautasítsa, és azt is tudta, hogy Jo néni soha nem rúgná ki a saját unokahúgát csak azért, mert terhes. Jo három nappal később átadta neki az üzlet kulcsait.

Vasárnaponként Angela egyedül viszi a boltot, de ez amúgy is egy álmos nap, különösen az őszi és a téli hónapokban, amikor a turizmus is elhanyagolható. Miután szortírozta az új raktárkészletet, rátér a gazdátlan tételek feldolgozására. Ez az egyik legfrusztrálóbb feladat Angela tennivalóinak listáján. Tízből nyolc alkalommal a bútorokat egy lelkes, nem idevalósi (általában önjelölt és újdonsült) „kincsvadász” foglalja le, aki a gazdag barátaival látogatott a városba bevásárló körútra. Reszketnek a boldogságtól a majdani vásárlás ígéretére, és kérik, hogy tegyék nekik félre az árut, hogy majd egy megfelelő méretű teherautóval visszatérve elszállíthassák a szombati kincsvadászat tárgyát. Aztán az esetek többségében elég hosszú ideig hagyják figyelmen kívül Angela telefonhívásait, míg végül leveszi a holmiról a „foglalva” táblát, a reménybeli vevőnek pedig nem kell pironkodva bevallania, hogy a vásárlás csak afféle múló szeszély volt nála. Így hát Angela a vasárnap délelőttök jelentős részét azzal tölti, hogy leszedegeti a rózsaszín cetliket a félretett tárgyakról, amelyek ott maradnak aztán a bolt hangulatos zugában, és mint egyre idősödő árvák, várják a következő, majdnem vásárlással végződő átverést.

Egy kis háromfiókos komód az első a listán. Angela pontosan tudja, melyik az, és a bolt hátsó részébe sétál. Már messziről látja a fiók elejére ragasztott, a foglalást jelző élénkrózsaszín cetlit. Lerántja róla a kis papírdarabot, amitől a komód meginog, és résnyire kinyílik a fiókja.

– A francba! Au!

Kávé fröccsent Angela kezére. Lenyalja, aztán bekukucskál a résen, és furcsa módon egy fehér foltot vél felfedezni a fiók sötétjében. Körbenéz, hova tehetné le a bögréjét. A rózsaszín cetlit alátétként használva egy közeli könyvespolcra helyezi a kávéját, majd kihúzza a fiókot.

Abban a pillanatban megszólal az ajtó feletti csengő, üdvözölve a nap első vásárlóját. Izgatottságtól összeszorult gyomorral csukja be a fiókot, és az összevissza egymásra tornyozott könyvkupacok között óvatosan a bolt elejébe lavíroz.

– Helló! – kiáltja.

– Üdv! – köszön egy fakóbarna hajú, görnyedt vállú tizenéves lány.

– Segíthetek valamiben? – kérdezi Angela, szorosabbra húzva a vállára terített sálat. Fagyos huzat áradt be a boltba a lánnyal együtt, ami idegesíti Angelát, pedig nincs rá oka, tudja jól. Vissza akar menni a fiókhoz.

– Nem igazán. Csak nézelődöm, de azért köszönöm.

– Csak nyugodtan – feleli Angela. – Szólj, ha szükséged van bármire!

A lány bizonytalanul elmosolyodik, majd megfordul, és a legközelebbi könyvespolcot kezdi nézegetni. Ez a lehető legudvariasabb elutasítás, de Angela örül neki. Visszamegy a komódhoz, és újra kihúzza a felső fiókot.

Belenyúl, és egy súlyos márványdobozt húz elő belőle, amit óvatosan a kopott padlódeszkára helyez. A fehér kő ragadta meg a figyelmét. A boltban szinte az összes régiség fából készült. A többi pedig többnyire sárgarézből és ezüstből: foltos festménykeretek viktoriánus kacskaringókkal, a régensség korának csipkés főkötővel megkoronázott, feltornyozott frizuráit idéző kézitükrök, gyűjtői teáskanalak megkopott emblémákkal és bonyolult családi címerekkel.

Angela egyetlen márványból készült tárggyal sem találkozott a boltban, mióta a Thompson Régiségben dolgozik, és ez a gyönyörű, ragyogó szürke fodrokkal szaggatott, elefántcsont színű kő olyasvalami, amit tényleg meg akar majd vásárolni egy kincsvadász. Langyos kávéját otthagyva előreviszi a márványdobozt a pulthoz. Felpillant, hogy ellenőrizze egyetlen vásárlóját, nincs-e szüksége valamire, majd leül a pult mögött lévő magas székre, és felpattintja a ládikó arany pántját.

Úgy tűnik, csak egy halom megsárgult papírt rejt, de amint kiveszi az egyik lapot, észreveszi az elegáns, dőlt betűs kézírással címzett borítékot a kupac tetején.

Levelek. Egy köteg levél. Angela egyenként kiemeli őket – ötöt talál. Ránézésre mindegyik régi. Nem meglepő, gondolja, elvégre ez egy régiségbolt. És az is tény, hogy manapság már senki nem küld kézzel írt levelet. Ezt az elavult, egykor oly kedvelt tevékenységet ma már csak konok, agyonparfümözött idős hölgyek űzik.

Felemeli az egyik levelet és a kirakaton keresztül beáramló fény felé tartja. Társaival ellentétben, amelyekről már hiányzik a boríték és többnyire bankszámlakivonatoknak tűnnek, ez az egy még mindig le van zárva, bár a széle kicsit felhólyagosodott, mintha túl sok nedvességet kapott volna a ragasztó. A bélyegző modernnek tűnik. A bal felső sarokban a dőlt betűs írás egy bizonyos Mrs. Frances Mitchellt tüntet fel feladóként. A levelet Ms. Nancy Mitchellnek címezték, és Angelának izgatottan megremeg a gyomra, amikor megpillantja alatta a régiségbolt címét.

Az írás reszketegnek tűnik, bár Angela biztos benne, hogy évtizedekkel ezelőtt még gyönyörű, kecses betűket vetett ugyanez a kéz.

BUMM!

Majdnem szívrohamot kap. Felpillant, és látja, hogy a fakóbarna hajú lány bocsánatkérőn motyog valamit, majd lehajol, és felvesz a padlóról egy nagy könyvet. Angela halvány mosolyra húzza a száját, a pulzusa még mindig az egekben, de a lány végül egy halk köszönömmel búcsút int, megszólal az ajtó feletti csengettyű, ahogy kilép a boltból, és újabb hideg légáramlat tódul be mellette.

Megkönnyebbülve, hogy újra egyedül van, Angela végighúzza ujját a boríték szélén, és közben a kíváncsiságával küzd. A borítékra piros tintával bélyegzett dátum szerint a levelet 2010-ben adták postára. Mégis felbontatlan maradt. Kinek szánták? Vajon a levél egyszerűen csak eltévedt? De nem, a bolt címe ott áll a boríték elején, a titokzatos Nancy Mitchell névvel együtt.

Erre a címre szánták.

Angela tudja, hogy gyakorlatilag bűncselekmény más levelét felbontani, de a kíváncsisága felülkerekedik az erkölcsi kódexén. Kiveszi a réz levélbontó kést a tintával pettyezett befőttesüvegből, amelyet ceruzatartónak használnak, a hegyét a boríték sarka alá csúsztatja, és egy elégedett mozdulattal felhasítja. Kihúzza a levelet, és a körme hegyével kihajtogatja, mintha el akarná kerülni, hogy terhelő ujjlenyomatok kerüljenek rá. A papír vastag és enyhén rücskös. Drága. Olyasvalakié, aki sok levelet írt, és időt szánt rá, hogy a leveleinek súlya legyen.

Angela kíváncsian olvasni kezd, a szeme ide-oda cikázik a lapon sötét frufruja alatt:

Drága Nancy!

Terveim szerint ez a levél az után jut el hozzád, miután én már nem leszek. Utasítottam az ügyvédemet, Mr. Kleint, hogy a halálom után postázza. Sajnálom, és megvan rá az okom, de lehetőséget akartam adni neked arra, hogy tisztába kerülj a saját élettörténetedre vonatkozó bizonyos tényekkel.

Nancy, úgy szerettelek, ahogy egy anya csak szeretheti a lányát. Megtettem mindent, amit csak tudtam, a legjobb anya voltam, aki csak lehettem. Ennek ellenére, drágám, ember vagyok, és mint ilyen, tökéletlen.

Nincs más mód, hogy ezt elmondjam neked, mint hogy egyszerűen leírom: édesapáddal nem mi vagyunk a biológiai szüleid. Csecsemőkorodban örökbe fogadtunk.

Évekig próbálkoztunk kitartóan, és naponta imádkoztunk Istenhez, hogy ajándékozzon meg bennünket egy gyermekkel, de ez nem történt meg. Így hát arra gondoltunk, örökbe fogadunk egy kislányt, és a háziorvosunk a Szent Ágnesbe, a hajadon anyák otthonába irányított bennünket itt, Torontóban.

Azon a napon születtél, amelyet a születésnapodként ismersz: 1961. április 25-én. Nekünk azt mondták, hogy a szüleid nagyon fiatalok, még csak tizenévesek, akik nem is házasok, és letértek a helyes útról. Nem volt pénzük, és nem tudtak volna felnevelni. Úgy tájékoztattak, hogy az édesanyád önként adott örökbe, nehéz szívvel és azzal a reménnyel, hogy mi fényesebb jövőt tudunk biztosítani neked, mint amilyet ő tudott volna olyan fiatalon és szegényen, mint amilyen volt. A története összetörte a szívünket, de hálát adtunk Istennek az önzetlenségéért, és amiért nekünk adta a legdrágább ajándékát. Miközben mi ünnepeltünk, ő gyászolt.

Sajátunkként neveltünk és szerettünk. A Szent Ágnes otthont vezető apáca és az ott szolgálatot teljesítő pap azt tanácsolta, ne mondjuk el neked az igazat, egyszerűen csak lépjünk tovább, és tegyünk úgy, mintha Istentől való saját gyermekünk lennél, mert így könnyebb lesz neked. Megfogadtuk a tanácsukat. Hittünk benne, hogy ők jobban tudják. De egyetlen nap sem múlt el anélkül, hogy ne kérdőjeleztem volna meg ezt a döntést.

Miután hazahoztunk, egy pár sárga, kötött cipőcskét találtam mélyen elrejtve a takaróba, amelybe belebugyoláltak. Feltételeztem, hogy a szülőanyád szánta neked ajándékként, de képtelen voltam rád adni, ezért elzártam egy biztonságos fiókba. Féltem, hogyha mesélek neked róla, másként fogsz rám tekinteni, de folyton az lebegett a szemem előtt, hogy ott van valahol, és rettenetesen hiányzol neki. Úgy próbáltam megszabadulni a bűntudattól, hogy minden évben gyertyát gyújtottam a templomban, és imádkoztam érte a születésnapodon.

De ez az a pont, drágám… ez az a pont, amikor könyörögnöm kell neked, teljes szívemből és lelkemből, hogy bocsáss meg!

Nem sokkal az esküvőd után apáddal megtudtuk, hogy nem önként és szívből adtak örökbe, ahogy azt nekünk mondták. Hazudtak nekünk, Nancy. És cserébe mi is hazudtunk neked.

Volt a híradóban egy történet néhány lányról, akik a Szent Ágnesben kerestek menedéket, de fenyegették és kényszerítették őket, hogy mondjanak le a gyermekükről. Az otthont nem sokkal a születésed után bezárták. A vezetői jó embereknek tűntek előttünk. Olyan kétségbeesetten szerettünk volna gyereket, hogy hittünk nekik. Nem volt rá okunk, hogy ne így tegyünk. A híradóban bemutatott történet után feltúrtam a fiókot, és megtaláltam az egyik cipőcske orrába rejtett üzenetet. Olvasd el te magad, drágám!

Apád még ekkor sem akarta elmondani neked az igazat. Aztán meghalt, és én tovább titkolóztam. Nincs más mentségem, mint a gyávaság. Annyira sajnálom, Nancy! Ha bármit is tanultam ebből az egészből, akkor az az, hogy nem szabad titkolózni. A titkok elgennyesednek, mint a sebek, és sokkal tovább tart, míg begyógyulnak, ha a sérülés egyszer már megtörtént. Maradandó és bénító, és én jobbat akarok neked ennél.

Édesanyádat Margaret Robertsnek hívták. Sokkal fiatalabb volt nálam, amikor a világra hozott, talán még életben lehet. Arra bátorítalak, keresd meg, hogy vigaszt nyújtson a halálomra, hogy találkozol a Másik Anyáddal, ahogy mindig is hívtam őt magamban. Szeretném, ha továbblépnél, és remélem, nem neheztelsz apádra vagy rám.

Szívem mélyéből szerettelek, drágám. Ezért tudom, milyen nehéz lehetett a Másik Anyádnak, Margaretnek. Mióta elolvastam az üzenetét, mindennap imádkoztam a bocsánatáért. Féltő gonddal neveltem a gyermekét, a gyermekemet – a gyermekünket. De gondolom, Isten majd úgy rendezi a számlánkat, ahogy Ő azt jónak látja. Ez most már Rajta múlik.

Kérlek, bocsáss meg, drágám! Imádkozom, hogy egy nap, nagyon sok idő múlva, újra találkozzunk.

Anya

Angela az íróasztalra rakja a levelet, és kihúz egy papír zsebkendőt a tartóból, hogy letörölje a szemébe szökő könnyeket.

– Jézusom!

A saját családjára gondol, az anyjára, akit anyaként ismer és Sheilára, a nőre, aki életet adott neki, és akivel öt évvel ezelőtt végre találkozott. Elképzelhetetlen, lesújtó dolog lehet, amikor valaki úgy éli le az egész életét, hogy nem tudja, örökbe fogadták. Vérzik a szíve ezért a három nőért: Nancyért, a lányért; az anyjáért, Francesért, aki oly soká rejtegette ezt a titkot magában, hogy végül a vallomása nem ért célt; és Margaret Robertsért, aki egy eldugott üzenetben mondja el, kényszerítették, hogy örökbe adja újszülött gyermekét…

Az üzenet.

– Hol van? – kérdezi Angela az üres bolttól. Végignéz a pulton, majd lehajol és a padlót pásztázza. Megrázza a borítékot, és egy apró papírdarab hull az asztalra. Megsárgult, és kissé gyűrött. Az egyik széle megperzselődött, mintha el akarták volna égetni.

Angela elolvassa a rövid, kézzel írt levélkét. Mindössze két sor az egész, de az utolsó négy szónál elidőzik, a tekintete elhomályosul.

Többször is elolvassa az üzenetet, mielőtt a levél tetejére helyezné. Tanácsra van szüksége. Előveszi a telefonját, és szorongatja egy darabig, amíg eldönti, kit hívjon először. Gyors görgetés után a névre kattint, majd a füléhez szorítja a telefont, és letöröl egy könnycseppet az arcáról.

– Anya? Szia, én vagyok az. Ráérsz egy percre?

2. FEJEZET
Evelyn

Toronto | 1960 októbere

Amikor Evelyn Taylor megérkezik a Szent Ágnes Hajadon Anyák Otthonába, az az első gondolata, hogy szerencsés lesz, ha élve megússza a dolgot.

Az épület olyan, mint egy elhagyatott kastély, amelynek a lakói már régen összepakolták minden valaha megélt örömüket, és átadták a kulcsokat a patkányoknak és az egyre feljebb kúszó borostyánnak. Valaha gyönyörű lehetett a csúcsíves emeleti ablakaival és mélybarna téglafalával a buja fák ölelésében. Ahogy az apja lehúzódik az autóval az útról a házzal szemben, Evelyn felpillant az épületre, és egy fakó szempárt vesz észre, amely az egyik emeleti ablakból bámul rá. Hirtelen egy kéz bukkan elő a függöny mögül, és visszahúzza a kíváncsiskodó lányt. Mire egyet pislant, az alakok eltűnnek. Azon tűnődik, vajon csak képzelte őket? Fenyegető a hely, és Evelyn gyomrába belekúszik a rettegés, még mielőtt kinyitná az autó ajtaját.

Az apja nem mozdul a vezetőülésből, és eltökélten bámul maga elé, mintha a motorháztetőn talált volna valami érdekfeszítőt. Evelyn kíváncsi lenne rá, mi jár a fejében. Az apja megköszörüli a torkát.

– Akkor viszlát! – mondja, de nem néz a lánya szemébe.

Evelyn a kilincsért nyúl. Kiszáll az autóból, majd kinyitja a hátsó ajtót, és kirángatja az utazótáskáját. Az apja nem segít. Még csak le sem állította a motort.

Becsapja az ajtót, és kisvártatva hallja, hogy az apja sebességbe teszi az autót, és elhúz a járdaszegélytől. Egy darabig még figyeli a szedán fényes, tiszta lökhárítóját, amint eltűnik a sarkon, és látja az apja tarkóját a bézs színű ülés támlája felett.

Áll az otthon előtt alacsony sarkú csatos cipőjében, és egyszerűen képtelen megmozdulni, elméje csak lassan fogja fel az új valóságot. Az anyja felhívta Richard atyát, meghívta magukhoz uzsonnára, és mire kitöltötték a papnak a második csésze teát, megszületett a döntés: Evelynt a Szent Ágnesbe küldik.

Egyrészről hálás, hogy megszabadul az anyja sötét pillantásaitól és végre levegőhöz jut, amíg kihordja ezt a gyereket. Másrészről viszont a szíve szakad, és borzasztó, hogy itt kell lennie egyáltalán, és fél mindattól, ami a hatalmas rézkopogtatóval ellátott súlyos faajtó mögött vár rá. Senki nem mondta el neki, mire számíthat. Mintha felkapta volna egy tornádó, mint Dorothyt az Óz, a csodák csodájában, és az otthonától mérföldekre, egy idegen helyen tette volna le. Mintha minden a feje tetejére állt volna. Mintha minden hamis és torz lenne.

Érzi a szomszédok tekintetét a tarkóján, és elképzeli, ahogy kíváncsi, rózsás arcukat a nappali ablakának üvegéhez nyomják, és az új lakót lesik, aki szégyentelenül mutogatja magát.

Tudja, hogy nem ő az első, és nem is az utolsó. Talán mostanra a szomszédok már nem is nagyon törődnek velük. Talán a terhes lányok látványa már évekkel ezelőtt megszokottá vált, jóval azelőtt, hogy Evelyn kikászálódott az apja autójából a Riverdale Avenue e jól elkoptatott járdaszegélye mellett. Rövid ideig fontolgatja, hogy elszalad, de aztán feszült beletörődéssel fordul a bejárati ajtóhoz vezető lépcső felé.

Megfogja a nehéz kopogtatót, háromszor a fényes faajtónak csapja, majd elengedi, mire az tompa puffanással, nyikorogva zuhan vissza a helyére. Vár. A szél zörgeti a veranda melletti fák megbarnult leveleit. A levegő sűrű és elektromossággal teli a közelgő őszi vihar miatt; a sötét, gomolygó fellegek éppen csak látszanak az öreg sorházak teteje és kéményei fölött.

Tompa hangokat hall a házból, aztán ajtócsapódást, majd egy nő kiált valamit. Egy másik válaszol, a hangja mélyebb, mint az elsőé. Közeledő lépések zaja hallatszik az ajtó túloldalán, és Evelyn gyomra összerándul. Kihúzza magát és felszegi az állát, amikor hallja, hogy elhúzzák a reteszt.

A nő szemét látja meg először a homloka nagy részét eltakaró fityula alatt. Szürke és hideg, mint a viharos nyugati égbolt, de még annál is barátságtalanabb. Az apáca teljesen kitárja az ajtót, és csípőre tett kézzel megáll. Egy konyharuha lóg a derekán lévő övről a rózsafüzér, és Evelyn gyanúja szerint, egy ostor mellett. A mellén feszület csillog.

– Maga bizonyára Evelyn Taylor. – Nem kérdés volt. – Nos, jöjjön be, hadd vegyem szemügyre!

Hátrébb mozdul, Evelyn pedig belép az ajtón. Az apáca hideg tekintetétől ösztönösen a hasára teszi a kezét, amit azonnal meg is bán.

– Ne takargassa magát, mint valami szegény, elveszett bárány! Maga hozta saját magát és ezt a gyereket ilyen helyzetbe – biccent Evelyn még mindig lapos hasa felé. – És itt senkinek sincs ideje vagy kedve sajnálni.

Evelyn leengedi a kezét.

– Jöjjön be a szalonba! Mary Teresa nővér vagyok. Én vezetem a Szent Ágnes otthont.

Az apáca belép az előcsarnokból nyíló egyik ajtón, Evelyn pedig szófogadó kiskutyaként követi. Ahogy áthalad az ajtó boltíve alatt, észreveszi felette a gyönyörű ólomüveg ablakot és a mellette lévő falra szegezett feszületet. Az egyszerűen berendezett szalon falait sárga virágmintás tapéta borítja. Késő délután van, de már az összes lámpát felkapcsolták. Az ablakot súlyos, barna függöny takarja, és Evelynnek erőt kell vennie magán, hogy ne rohanjon a bejárati ajtóhoz, és ne szökjön ki a friss levegőre.

– Üljön le, kérem! – mondja Teresa nővér, és egy kifakult, kopott, Anna királynő korabeli karosszékre mutat a merev támlájú Chesterfield kanapéval szemben.

Valami az apáca hangjában arra készteti Evelynt, hogy ezt inkább utasításnak, semmint szíves invitálásnak vegye. A szék szélére ül, és hátradől.

– Testtartás, Miss Taylor! A testtartás a legfontosabb egy fiatal hölgy megjelenését illetően, különösen, ha terhes.

Evelyn kihúzza magát, és felsóhajt. Mégis mit tudhat ez a hivatásos szűz a terhességről?

– Nos – szólal meg Teresa nővér, határozottan belevágva a felvétel menetébe. – Hogyan ejtette teherbe magát?

Úgy tűnik, még annál is kevesebbet, mint gondoltam…

– Nem ejtettem teherbe magam – fog bele Evelyn. – Az ember nem ejtheti magát teher…

– Már elnézést, Miss Taylor! Jobb, ha tudja, hogy ebben a házban nem tűrjük a szemtelenséget.

Evelyn bólint.

– Elnézést kérek, Teresa nővér.

– Köszönöm. Tehát akkor, hogyan esett teherbe?

Teresa nővér az ölébe helyezi a csíptetős írótáblát, és drótkeretes szemüvege felett mered Evelynre, ceruzáját buzgón a levegőben tartva. A nővér kérdését követő szünetben Evelynnek feltűnik, milyen csend van a házban. Zajra számított, nevetésre vagy csevegő hangokra, a konyhában csörömpölő fazekakra és serpenyőkre.

– Miss Taylor?

Evelyn visszagondol a Leóval töltött éjszakára, és összeszorul a torka. Érzi magán a férfi súlyát, ahogy beléhatol, miközben azt suttogja, hogy szereti, és hogy minden rendben van, mert hamarosan összeházasodnak. Nem gondolta volna, hogy ilyen könnyedén teherbe eshet.

– Nem volt nálunk gumi – sikerül kipréselnie magából, és lángba borul az arca.

Teresa nővér lejegyzi.

– Ismeri az apát?

– Igen.

A nővér kipipál valamit a lapon.

– Mióta ismeri? Hányszor találkoztak? Egy pár voltak?

– A vőlegényem volt. Úgy volt, hogy összeházasodunk.

– Ez volt az első alkalom, hogy közösült valakivel? – kérdezi Teresa nővér.

Evelyn visszafojtja az emlékeit.

– Igen.

– Azt állítja, hogy össze akartak házasodni. A vélelmezett apa mutat bármiféle érdeklődést a gyerek iránt?

– Elnézést, kicsoda?

– A vélelmezett apa – feleli Teresa nővér, felnézve az írótábláról. – Az állítólagos apa.

Ennyi erővel akár át is nyúlhatott volna a dohányzóasztal felett, és arcon csaphatta volna Evelynt.

– Nem állítólagos. Egyáltalán nem kérdéses a személye.

– Így hívjuk az apákat.

– Ő a gyerekem apja. Szerettük egymást, úgy volt, hogy összeházasodunk, mint már mondtam.

– Mi történt vele?

Evelyn habozik.

– Meghalt. Szív… szívrohamot kapott és meghalt. – Mintha ecetet ivott volna, olyan a szavak íze a szájában.

Teresa nővér elfintorodik.

– Sajnálattal hallom. Bár biztos vagyok benne, hogy elmondták magának, az eljegyzés alatti közösülés ugyanúgy házasságon kívüli közösülésnek számít, Miss Taylor.

Evelyn visszapislogja forró könnyeit. Az apáca újra az írótáblájára mered.

– Nos, akkor még néhány kérdés, mielőtt megmutatom a hálótermet. Él még mindkét szülője? Úgy vélem, az édesanyja telefonált, hogy intézkedjen az ön ittlétét illetően.

– Igen, élnek.

Még egy pipa.

– Testvérek?

– Egy fivér.

– Házas? Fiatalabb? Idősebb önnél?

– Idősebb, és házas.

– Vannak barátai?

– Nos, igen, úgy gondolom. Néhány lány még az iskolából.

– És egyik barátja sem tud az állapotáról?

– Nem.

– A fivére?

– Ő igen, tud róla. A felesége is. És arra gondoltam, hogy esetleg…

– Akkor rendben – pillant Teresa nővér újra Evelynre. – A helyzetét tekintve elvárható, hogy örökbe adja a gyermekét. Van egy listánk több házaspárról, akik a következő hónapokban szeretnének örökbe fogadni. Kedves házaspárok. Elkötelezett hívők, jómódúak, akik megfelelő alapokkal rendelkeznek. Becsületesek. – Az utolsó szónál elidőzik. – A terhesség végén lemond a gyermekről – jelenti ki, és még egy pipát biggyeszt az írótáblán lévő papírra.

Evelyn döbbenten hallgat, az agya zakatol, miközben a pánik egyre feljebb kúszik a mellkasában, azzal fenyegetve, hogy teljesen eluralkodik rajta. Alig kap levegőt. Miért nincs nyitva egyetlen ablak sem?

– Ez azt jelenti, azt akarja mondani, hogy kötelező lemondanom a gyerekről? Ezt nem beszéltem meg a szüleimmel, mielőtt idejöttem. Semmi ilyesmi nem volt tervben.

Teresa nővér hidegen néz rá a szemüvege fölött.

– Terv? A terv, Miss Taylor, az, hogy kivárja a terhessége végét, és diszkrét, kontrollált körülmények között világra hozza a gyermekét, hogy utána aztán többé-kevésbé sértetlen hírnévvel térhessen vissza a családja körébe. Az ön számára ez nyilvánvaló előnyökkel jár. A mi hasznunk pedig cserébe az, hogy egészséges gyermekeket helyezhetünk el olyan pároknál, akik érdemesek az örökbefogadásra.

– De az én gyermekem, az én gyermekem… szerelemben fogant. Ez biztos, hogy jelent valamit. Úgy volt, hogy hozzámegyek az apjához. Szerettem őt. – Evelyn hangja elcsuklik. – Elveszítettem. El kell veszítenem a gyermekét is?

– Ami a házirendet illeti – folytatja Teresa nővér sebesen, jól begyakorolt monológban, ügyet sem vetve rá, hogy Evelyn épp most öntötte ki neki a szívét –, ezek között a falak között kizárólag a keresztnevét használhatja. Csak a keresztnevét. Ezt nem győzöm elégszer hangsúlyozni. A lányoknak és a családjuknak fontos a diszkréció, amíg a lányuk nálunk tartózkodik. Mint ahogyan azzal tisztában van, a legtöbb család szégyent érez a lányuk kínos helyzete miatt, és annyi diszkréciót biztosítunk, amennyit csak lehetséges. Törődjön a saját dolgával, és ne tegyen fel kérdéseket! Nem beszélhet az otthoni életéről, a családjáról, a barátairól, a múltbeli tapasztalatairól vagy más részletekről a szobatársaival és a többi beutalttal. Mindannyian okkal vannak itt. A sajátját tartsa meg magának.

Egyértelmű engedély nélkül nem hagyhatja el a házat, nem mehet az ablak közelébe, és nem húzhatja el a függönyöket. Nincs telefon az épületben. Írhat levelet a szeretteinek, kivéve a vélelmezett apát, bár a maga esetében ez fel sem merülhet. A magánélete és a biztonsága védelme érdekében minden bejövő és kimenő levelet elolvasunk. Azt teszi, amit a nővérek vagy Leclerc atya, az új papunk mond. Minden vasárnap délelőtt részt vesz a szentmisén, itt a szalonban. Különféle órákon is részt vesz majd, hogy elsajátítsa azokat a készségeket, amelyekre szüksége lesz, hogy jó feleség és háziasszony váljon magából, miután jó útra tért. Ide tartozik a főzés, a varrás, a takarítás, a kötés és természetesen a vallás tanulmányozása. Ha világra hozta a gyermeket, átköltözik a szülés utáni hálóterembe. Miután az orvosunk úgy dönt, hogy alkalmas a munkára, további három hónapig marad, és ledolgozza a tartozását, majd újra a szülei gondjára bízzuk. Ez a bevett gyakorlat minden ilyen jellegű otthonban.

Három hónap?!

Evelyn keze ökölbe szorul az ölében, miközben Teresa nővér befejezi a mondandóját és feláll.

– Hát akkor jöjjön, Miss Taylor! Vagy inkább Evelyn. Most egy darabig nem fogja használni a vezetéknevét. Hamarosan kész a vacsora, és szoros az időbeosztásunk. Fogja a táskáját, megmutatom a hálótermét. Két másik lánnyal fog osztozni rajta: Louise-zal és Anne-nel. A harmadik szobatársa, Margaret holnap érkezik.

Evelyn kényszeríti magát, hogy felkeljen a székről.

– Igen, Teresa nővér! – emlékezteti az apáca.

Evelyn az utazótáskája fogantyújára szegezi a tekintetét.

– Igen, Teresa nővér.