Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

Wälsungvér testvérek

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Mann

WÄLSUNGVÉR TESTVÉREK

fordította:
Fenyő László

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-324-2 EPUB
ISBN 978-963-678-325-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Wӓlsungenblut

első kiadás: 1905.
az elektronikus változat az 1937. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító a vecteezy.com dizájnelemének
felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Wälsungvér testvérek

Hét perc hiányzott tizenkettőhöz, Wendelin tehát az elsőemeleti előcsarnokba ment és a gonghoz nyúlt. Ott állt szétterpesztett lábbal, ibolyaszínű térdnadrágjában, a halványra koptatott imaszőnyegen és nagyokat sújtott a verővel a fémtányérra. A vad, kannibáli és céljához túlméretezett érces lárma mindenhová elhatolt: a jobb- és baloldali szalonba, a billiárdterembe, a könyvtárszobába, le és föl a ház minden zugába, melynek egyenletesen fűtött levegőjét édes és egzotikus parfüm itatta terhessé. Végre csönd lett és Wendelin még hét percig egyéb dolga után látott, mialatt Flórian az ebédlőben az utolsó simításokat végezte a tökéletesen elkészített reggelizőasztalon. De mikor elütötte a tizenkettőt, másodszor hangzott fel a harcias figyelmeztetés. És erre megjelentek.

Aarenhold úr kurta léptekkel a könyvtárszobából jött, ahol régi nyomtatványaival foglalatoskodott. Rendszeresen vásárolt irodalmi régiségeket, első kiadásokat a világ minden nyelvén, drága és dohos ódon könyveket. A kezét dörzsölgette elégedetten, közben halk és kissé szenvedő módján megkérdezte:

- Beckerath még nincs itt?

- Majd jön. Ugyan mért ne jönne? Megtakarítja a reggelijét, - felelte Aarenholdné: nesztelenül jött fel a vastag futószőnyeggel fedett lépcsőn, melynek fordulóján alacsony, ősrégi templomi orgona állt.

Aarenhold úr hunyorgatott. Felesége lehetetlen külsejű volt. Apró termetű, csúnya, korán megvénült, s mintha valami idegen, délszaki nap tüzében aszott volna össze. Fonnyadt keblén briliáns láncot viselt, ősz haját felsütve, számos bodorban, körülményes és magasra búbozott hajviseletté elrendezve hordta, melyen, valahol oldalt, egy nagy, színesen szikrázó és ráadásul még egy fehér tollforgóval ékesített briliáns-boglár tapadt. Aarenhold úr és a gyerekek nem egyszer találó szavakkal feddték meg e hajviselet miatt. De Aarenholdné szívósan ragaszkodott a maga ízléséhez.

Jöttek a gyerekek. Kunz és Marit, Siegmund és Sieglinde. Kunz sujtásos egyenruhában volt, szép, barna férfi, ajka duzzadt és arcán félelmes párbajforradás. Hat hete gyakorlatozott huszárezredénél. Marit bő ruhában, fűző nélkül jelent meg. Hamvasszőke volt, kampós- orrú, szürke ragadozómadárszemű és keserű szájú, huszonnyolcéves szigorú leány. Jogot tanult és arcán a megvetés odarögzött vonásával a maga útját járta.

Siegmund és Sieglinde jöttek utoljára, kéz a kézben, a második emeletről. Ikrek voltak és a legfiatalabbak: gracilisak, mint a nádvessző és termetre gyermekesek tizenkilenc évükhöz képest. A leány hordóvörös selyemruhát viselt, súlyos volt az alakjához és szabása a tizenötödik századbeli flórenci divathoz hasonlított. A fiú szürke zsakettet, málnaszínű nyersselyemnyakkendőt, karcsú lábán lakkcipőt, és apró briliánsokkal kirakott kézelőgombokat viselt. Erősnövésű, fekete szakállát beretválta, úgy, hogy sovány és fakó arca, feketén összenőtt szemöldökpárja ellenére is, megőrizte termetének ephebosi jellegét. Fejét sűrű, fekete, oldalválasztékba tört makrancos fürtök fedték, melyek jócskán lenőttek a halántékába. A leány sötétbarna, mély, sima választékkal kétoldalt a fülére fésült hajában aranykarika látszott, melyből egy nagy gyöngyszem függött le a homlokára, - ikerfivérének ajándéka. A fiú egyik törékeny csuklója köré súlyos aranybilincs fonódott, - a lány ajándéka. Nagyon hasonlítottak egymáshoz. Ugyanaz a kissé lekonyuló orr, ugyanaz a telten és puhán egymáson pihenő ajak, előre- ugró arccsont, fekete és tiszta szempár. De legjobban hosszú és keskeny kezük hasonlított, olyannyira, hogy a fiúé se volt férfiasabb formájú, csak vörösebb színeződésével ütött el a lányétól. És állandóan kéz a kézben jártak, az sem zavarta őket ebben, hogy mindkettőjüké hamar nyirkosodon…

Egy ideig a szőnyeges előcsarnokban álldogáltak és alig beszéltek. Végre megérkezett von Beckerath, Sieglinde vőlegénye. Wendelin kinyitotta neki az előszobaajtót, belépett, fekete redingote-ban és bocsánatot kért a késésért, mintegy valamennyiüktől külön-külön. Közigazgatási tisztviselő volt és jó családból való, - alacsony, kanárisárga, bajuszos és buzgóan udvarias. Mielőtt belekezdett egy mondatba, nagyot lélegzett nyitott száján és állát a mellére nyomta.

Kezet csókolt Sieglindének és így szólt: