A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Marie Vareille: LA DERNIÈRE ALLUMETTE

Copyright © Charleston, une marque des Éditions Leduc, 2024

Published by arrangement with Lester Literary Agency & Associates

Hungarian translation © Tóth Réka, 2025

A sarcelles-i kisfiúnak,

aki megtanult szárnyakat tervezni,

a tudós mérnöknek,

akinek rengeteg őrült ötlete van,

és aki gyerekkoromban, harminckilenc évvel ezelőtt
gyönyörű szárnyakat készített nekem is,

nagy, erős csavarokkal,

mert a viaszt a nap megolvasztja…

Vagyis az apámnak.

A kalitkában született madár azt hiszi,
hogy repülni nem természetes állapot.

Alejandro Jodorowsky

A felnőttek, ha nem is akarták, tutin
arra nevelték, hogy rosszat tenni jó.

IAM (Petit frère, „Kistesó”)

A francia Polgári Törvénykönyv 371-1. cikkelye, amelyet az esküvői szertartáson is felolvasnak:

A szülői felügyelet a gyermek érdekeinek védelmét szolgáló jogok és kötelességek összessége. Ez azt jelenti, hogy a gyermek nagykorúvá vagy önállóvá válásáig a szülő feladata biztosítani azt, hogy biztonságos, egészséges és erkölcsös környezetben nevelkedjen és fejlődhessen, és hogy személyét minden tekintetben tiszteletben tartsák.

Abigaëlle MOST

Gabriel nem az, akinek hiszik. Tudom, mert a húga vagyok, és a vérségi kötelék, amely gyermekként összekötött minket, sajnos soha nem gyengült meg. Nem mintha nem tettem volna meg mindent, hogy távol tartsam magamtól. Még ma is, pedig már elmúlt negyvenéves, kéthetenként, szombaton meglátogat a zárdában. Aprólékosan beszámol az élete eseményeiről, de az enyémről soha nem kérdez semmit. Én vagyok az egyetlen, akinek megmutatja az igazi arcát. Tudja, hogy ha el akarnám árulni a titkait, az én bolond szavaim ugyanúgy suhannának el a semmibe, mint a családunk egykori házának hűlt helyén terpeszkedő sáros telek felett kavargó szél. Marie-Clotilde nővér a minap azt mondta valakinek, hogy hamarosan parkolót építenek oda. Alig várom. Óriási örömet érzek, ha arra gondolok, hogy forró aszfalt fogja takarni mindazt, ami a gyermekkoromból megmaradt.

Huszonhét éve élek Genevignyben, a Sainte-Marie-de-la-Saône-zárdában. Nagyon unalmas az életem. Lehetne persze rosszabb is. Ha kint lennék, és szembe kellene néznem a való világgal, a hús-vér emberekkel, az rosszabb lenne. Az ágyamból az eget látom, és egy több száz éves tölgyfa méltóságteljes ágait. Az apácák azt mesélik a látogatóknak, hogy alatta pihent meg Jeanne d’Arc, mielőtt Orléans-ba indult volna, hogy elűzze az angolokat. Hogy valóban így történt-e, vagy csak a turistákat akarják ezzel idevonzani, soha nem tudtam kideríteni. Mindegy, nem is erről akartam beszélni. Ne kalandozzunk el! A bátyámról akartam beszélni, Gabrielről. Legalábbis azt hiszem. Az állapotom miatt nem könnyű kibogoznom a szálakat.

Egy biztos: a történetem egy temetéssel kezdődik, és azzal is végződik. Igen, talán ezzel lenne a legjobb kezdeni, egyrészt, hogy ne érje önöket semmilyen kellemetlen meglepetés, másrészt, mivel valahol mindenképpen el kell kezdenünk. Kezdjük tehát ezzel, a temetéssel! Aznap senki sem szólt Gabrielhez. Senki sem ölelte meg. Senki sem vigasztalta. Természetesen én sem. Az emlékeim homályosak, nem emlékszem mindenre pontosan. Ki is halt meg? Nem tudok visszaemlékezni rá. Dr. Hassan szerint poszttraumás amnéziám van. Kétségtelen, hogy nem lényegtelen, kinek a temetésére megyünk, de az vesse rám az első követ, akinek soha nem volt emlékezetkiesése.

Aki a temetés napján látta először Gabrielt, nehezen tudta volna megmondani, hány éves. Mereven maga elé meredt, nem sírt. Nem tudtam kiolvasni a tekintetéből semmilyen érzelmet, de amikor az első lapát föld tompán koppant a fenyőfa koporsón, enyhe remegés futott végig rajta. Mindössze ennyi, semmi más. Fázott, pedig az augusztusi nap keményen sütött apánk kopaszon csillogó fejére. Apám három napja szinte megállás nélkül sírt. Csendben néztem őt. Bánattól meggörnyedt széles válla reszketett a zokogástól, amelyet alig tudott visszafojtani, és ettől olyannak tűnt, mint egy rongybaba. Az anyám? Furcsa módon nem emlékszem rá, hogy ott lett volna. Tizenkét és fél éves voltam akkor. Valaki nagyon fontosat veszíthettem el, mert a temetés után valami megváltozott bennem. Egy tragédia azonnal, minden átmenet nélkül felnőtté tesz, neurotikus felnőtté.

Sokan eljöttek a temetésre a mi kis burgundiai falunkból. Leszegett fejjel, lesütött szemmel suttogták: sorscsapás, bánat, tragédia. Mintha ezek a szavak attól, hogy a gyásztól elérzékenyülve rebegik el őket, jó emberré tehetnének bárkit. Mintha nem lennének felelősek a szóban forgó sorscsapásért-bánatért-tragédiáért. Ha engem kérdeznek, én nem hívtam volna el őket a temetésre. De persze engem nem kérdezett senki.

Gabriel, apám és én egy-egy vörös rózsát tartottunk a kezünkben. A virágárus leszedte róluk a töviseket. A mise alatt a rózsa sima, tövis nélküli szárát bámultam, és arra gondoltam, hogy az emberekről is el kellene távolítani a töviseket, ahogy a virágokról. Nem mozdultam akkor sem, amikor Gabriel kezének melegét éreztem a kezemen: egy doboz gyufát csúsztatott a tenyerembe. Megőriztem, most is megvan. A rajta lévő vörös nap annyira kifakult, hogy alig látszik, és már csak egyetlen szál gyufa maradt benne. Soha nem tudtam rászánni magam, hogy kidobjam, nem tudnám megmondani, miért.

Nem akartam belenézni a koporsóba. Nem akartam látni, ki fekszik benne. Túl fájdalmas volt tudni. Talán ezért nem emlékszem rá ma sem. A templomban csak akkor mertem felemelni a fejemet, amikor meghallottam a koporsó fafedelének koppanását. De túl gyors voltam. Még láttam valamit. Egy fájdalmasan ismerős ruhadarabot. Azúrkék volt, százszorszépekkel. Anyu kendője? Mit keresett abban a koporsóban? Nem! Gyorsan valami másra kell gondolni! Azonnal ki kell törölni ezt a képet, mielőtt bevésődne az agyamba!

Dr. Hassan, a pszichiáternő, akihez az iskola kérésére jártam, mindig azt magyarázta, hogy „nem megoldás, ha eltorzítjuk a valóságot, ami nem tetszik nekünk”. Most, hogy visszagondolok rá, talán igaza volt. A hazugságokkal az a baj, hogy a végén mindig következményeik vannak. Például egy temetés. Szegény dr. Hassan! Annyira bántotta, hogy nem tudott rájönni, mi igaz, és mi nem abból, amit meséltem neki. De nem ő volt a hibás. Én magam is rendkívül nehezen tudtam csak elkülöníteni azt, ami a fejemben zajlott, attól, ami a valóságban történt. Igen, elismerem, van némi hajlamom arra, hogy a képzeletem segítségével töltsek ki bizonyos hiányosságokat, illetve átírjam azt, ami nem tetszik az életben. Tudok olyan dolgokat, amiket nem kellene tudnom, néha olyan eseményekre emlékszem, amelyeknél nem voltam jelen, és így könnyen lehet, hogy csak kitalálom őket, de ettől még nem hiszem, hogy őrült lennék, bár ezt mondják rólam. Sőt, teljesen épelméjűnek érzem magam, legalábbis általában.

A családom soha nem tűnt olyan összetartónak, mint ott, a koporsó előtt. Összebújtunk a képmutatásban és a fájdalomban, mintha a kandalló előtt melegednénk. Emlékszem, azon tűnődtem, valaki ki meri-e majd mondani, hogy mennyire nem helyénvaló a gyász és a vérvörös rózsák nyilvános mutogatása. De senki nem merte. Sorscsapás. Bánat. Tragédia. Ennyi, semmi más. Még most is megdöbbent, hogy senkit nem botránkoztatott meg, hogy megszegtük a legelemibb udvariassági szabályt: annak, aki megölte azt, aki a koporsóban fekszik, nem kellene elmennie a temetésére.

Ez mégiscsak alapvető dolog.

A temetés után Gabriel a hátizsákjába gyömöszölt néhány ruhadarabot, a Pink Floyd-összest, a szomszédasszonyunk, madame Michelez összes megtakarított pénzét, és gondosan eltette Apu félautomata vadászpuskáját is. A bátyám a rá jellemző, részletek iránti meglepő érzékenységgel buborékfóliába csomagolta a fegyvert, és az én kedvenc hajgumijaimmal fogta össze a fóliát. Azokat a hajgumikat szerettem a legjobban kiskoromban. Sárgák voltak, és vékony, szivárványszínű csíkok futottak rajtuk. Ellopta az összes naplómat is, azokat a füzeteket, amelyeket a dohos kazánházban rejtettem el, ahová mindig bezárt. Odaszólt, hogy átmegy egy barátjához, és vacsorára is ott marad. Soha többé nem jött haza.

A tenyeremben még mindig a gyufásdobozt szorongatva néztem utána. A hátizsákjából kilógott a buborékfóliába csomagolt fegyver csöve. Csak egyszer fordult meg, amikor elérte az utca végén lévő kis játszóteret, ahová néha magával vitt, hogy elszívjuk azokat a cigarettákat, amiket a trafikból lopott. Néhány másodpercig a szobám ablakát bámulta. Tudtam, hogy rám gondol, mégis biztos voltam benne, hogy soha többé nem teszi be a lábát a házunkba. Ahogy lassan eltűnt a távolban, fellélegeztem. Megkönnyebbültem, ahogy addig még soha, hogy a bátyám és az a fegyver a lehető legtávolabb van a háztól, ahol felnőttünk. Lehunytam a szemem, és minden erőmmel azért imádkoztam, hogy Gabriel felejtsen el engem.

Isten persze nem hallgatta meg az imáimat.

Abigaëlle naplója, részlet 1990

Dr. Hassan azt mondta, hogy rendet kell tennem a gondolataimban, és hogy ha leírom őket, könnyebben fog menni. Azért adta nekem ezt a füzetet, mert azt gondolta, hogy ez segíteni fog rendet tenni a fejemben. Ide bármit leírhatok, mert senki sem olvashatja el. Ezt úgy hívják, hogy a magánélet tiszteletben tartása (ami azt jelenti, hogy csak nekem van közöm a gondolataimhoz). Sorrendben kell elmondani a dolgokat. Mert túl sok gondolat van a fejemben. Néha összevissza repkednek, és úgy verdesnek, mint a madarak, ha bezárnák őket egy nagyon kicsi szobába. Nincs ezen semmi nevetnivaló, nagyon rossz lehet szegényeknek. És ilyenkor nem tudom befejezni, amit mondani akarok. A mondatok eleje és vége összekeveredik, mint a betűk a Scrabble dobozában, ha összerázom őket. Nem szeretem, amikor ez történik. Dadogok, összezavarodom, és a barátaim csúfolnak, hogy szellemi fogyatékos vagyok. Dr. Hassan azt mondja, hogy az igazi barátok nem hívják a barátaikat szellemi fogyatékosnak. Azt is mondja, hogy nem vagyok fogyatékos. Sőt, azt mondja, hogy éppen az ellenkezője vagyok.

Dr. Hassan azt mondja: statisztikailag, Abigaëlle, a földön csak az emberek 0,1%-ának van a tiednél nagyobb vagy azzal megegyező íkúja.

Azt is mondja: de gyufával játszani akkor is veszélyes, ha nagyon okos vagy!

Az íkú azt jelenti, hogy én egy nagyon okos kislány vagyok, mint a madarak, akik mindent megértettek az életből, soha nem sírnak, és énekelve és repkedve töltik a napjaikat.

A 0,1% nem sok.

Próbálok hinni dr. Hassannak, és nem gondolni azt, hogy szellemi fogyatékos vagyok, mert olyankor elszomorodom, de vannak napok, amikor nagyon nehezen sikerül. Még a szomszédasszony, madame Michelez is gyakran azt suttogja (ez azt jelenti, hogy nagyon halkan mondja, mint egy titkot), miközben megkopogtatja a fejemet, hogy legalább heten vagy nyolcan vannak odabent. Ami egy kicsit viccesebb és udvariasabb, de ugyanazt jelenti: hogy bolond vagyok. Nem szeretem ezt a szót. Félek tőle. Inkább vagyok szellemi fogyatékos, mint bolond. Akkor már inkább szellemi fogyatékos. Pedig madame Michelez igazán kedves. Mindig hívja Anyut, hogy menjen át hozzá egy csésze forró teára vagy egy csokoládéra. Kedvelem madame Michelez-t. Még akkor is, ha néha ő is úgy viselkedik, mint aki nem százas. Egyszer például az éjszaka közepén becsöngetett hozzánk, hogy megkérdezze, van-e provanszi fűszerünk. Vicces volt, de egy kicsit szomorú is, nem tudnám megmondani, miért. És persze nem volt provanszi fűszerünk, mert Apu szerint undorító Anyunak az a szokása, hogy mindent megfűszerez. Minek az a sok zöldfűszer? Nem vagyunk mi birkák!

Kezdődik megint, szétmásznak a gondolataim.

Koncentrálnom kell.

Genevignyben élünk (Burgundiában), egy méregdrága lakópark egyik villájában a bátyámmal, Gabriellel és a szüleimmel. Elfelejtettem mondani, hogy a nevem Abigaëlle Lemonnier, és hétéves vagyok. Már nem vagyok buta kisgyerek. Apu mondja így az embereknek: „egy méregdrága lakópark egyik villájában”. De ez a villa nem az, amivel eszünk, hanem egy ház, körülötte más házakkal, amelyek mind hasonlítanak egymásra, és egy út két oldalán sorakoznak. Az ablakokban muskátlik vannak, és a pázsit olyan zöld, mint az Asterix Britanniában című filmben. Az első emeleten, a lépcső mellett nem sima fal van, hanem egy nagy, színes üvegablak fákkal és madarakkal. Modern bűvészet. Egy üvegablak sokkal szebb, mint egy fal. Ez az ablak a kedvenc helyem. Lefekszem a padlóra az alvós nyuszimmal, akit Albertnek hívnak, és nézem, ahogy a nap átsüt az üvegre rajzolt fákon és madarakon. Olyan, mintha egy igazi erdőben lennék, és a levelek között szűrődne át a napfény. A padlón, az arcomon és a pólómon, mindenütt fényfoltok vannak. Olyan, mintha a csillagok között lennék és repülnék.

A bátyám, Gabriel foglalkozása: tanuló. Tízéves, és folyton gyapál engem.

A szüleim foglalkozása: Anyu olyan, mint a nap. Apu szerint is, mert azt mondja, hogy naplopó. Azelőtt segédápolónő volt, de amikor megszülettem, abbahagyta, hogy tündér legyen, mert úgysem keresett egy fillért sem, és Apa nem akart alkalmat adni neki arra, hogy kurválkodhasson az ügyeletes orvosokkal. Vele, Apával ez nem történhet meg. Szóval Anyu nagyon szerencsés, mert nem kell dolgoznia. Itthon pihen, és velünk meg a háztartással foglalkozik. Amikor takarít és főz, mindig ugyanazt a dalt hallgatja. Annyira gyönyörű az a dal, hogy amikor hallom, mindig majdnem elsírom magam. Angolul van. Remegni kezd a gyomrom, amikor meghallom.

A hangok körülfolynak, elönt a boldogság. A szívem pedig egy kicsit összeszorul, nem tudom, miért. De az biztos, hogy ez a világ legszebb dala.

Aztán ott van Apu. Apu nagyon okos. Egy irodában dolgozik. Egyszer megkérdeztem tőle, hogy mit csinál ott, de tizenegy másodperc után elkezdtem számolni a porszemeket, amik egy fénycsíkban lebegtek, mert azt nagyon szeretem csinálni. Észrevette, hogy nem figyelek rá, elnevette magát, és azt mondta: na, menj játszani! Apu velem mindig kedves. Soha nem üt meg. Múlt szombaton elvitt a moziba, hogy megnézzük a Reszkessetek, betörők!-et Gabriellel, és vett nekünk pattogatott kukoricát és fagyit is, ami talán túlzás volt, mert Anyu azt kérte, hogy ne legyen meggondolatlan.

Egy csomó dolgot megtehetsz, ha irodában dolgozol. Dr. Hassannak például az a dolga az irodában, hogy ráncolja a homlokát. És hogy meghallgassa, amit az életemről mesélek, vagy fejcsóválva nézze, mit rajzolok. Apu elmagyarázta nekem, hogy az egész pszichológia csalás. Csak nők hisznek az ilyen hülyeségekben, de hát az iskola azt akarja, hogy pszichológushoz járjak a gyufa miatt, meg a karom miatt, ami akkor tört el, amikor leugrottam a háztetőről, meg egy csomó más dolog miatt, ami teljesen elfogadhatatlan a viselkedésemben, ahogy az igazgatónő mondta, de nem akarok erről beszélni, mert túl sokáig tartana, és a kezem is kezd már fájni az írástól. Apunak tehát rendes munkája van. Ő nem ül egész nap otthon, mint Anyu, akinek semmi más dolga nincs, mint a takarítás, főzés, mosás. Apu azt mondta, hogy a tanév eleji adatlapra, ahova be kell írni a szülők foglalkozását, írjam azt, hogy alkalmazott. Alkalmazott: mint az iskolában tanult és alkalmazott helyesírási szabályok. Elnevettem magam, ahogy leírtam, és a barátaim ezt furának találták. Nem tudom pontosan, mit jelent az, hogy alkalmazott, és nem is nagyon érdekel. Apunak van egy kollégája is az irodájában, akit úgy hívnak, hogy az a szemét Lemarchand. Nem szeretem ezt a szemét Lemarchand-t, mert mindig buziskodik, és ettől Apunak rosszkedve lesz. Azt, hogy Apunak jó- vagy rosszkedve van, már abból tudom, ahogy becsapja a kocsi ajtaját. Mert azt nem szeretem, ha rosszkedve van. Anyu sem. Olyankor egészen elsápad. Hogy Gabriel hogy van ezzel, azt nem tudom. Meg kell majd kérdeznem tőle. Szóval Apu munkája komoly dolog. Abból élünk, abból tart el minket, ezt az egész családot, a sok mihasznát, akiknek nélküle az én naplopó anyám miatt nem lenne hol aludnia, legfeljebb valahol egy híd alatt, és akkor nem lennénk ilyen vidámak, az biztos.

Próbálok világos lenni, mert ami történt, az komoly. Létfontosságú, ahogy dr. Hassan mondja (ez azt jelenti, hogy nagyon fontos), hogy visszaemlékezzek, mi történt, mielőtt eltört a karom, mert azt hittem, hogy madár vagyok, és leugrottam a tetőről. Ezért van begipszelve a karom. De senki nem akart rá szívecskéket rajzolni, mint Céline gipszére. Ez elszomorított. Ezért megkértem Gabrielt, aki nagyon jól tud rajzolni, mert már majdnem tizenegy éves, hogy rajzoljon rá valamit, és ő rá is rajzolta az üvegablakon levő erdőt. Szép, de a szívecskék jobban tetszenek. Mert a szívecske a szeretetet jelenti. És Anyu szerint minél több van belőle, annál jobb. Én is úgy gondolom. Szerelmes vagyok Céline-be. Nem tudom, miért nevet mindenki, amikor ezt mondom.

Nem mindig veszem észre, de néha elfelejtek dolgokat. Legalábbis dr. Hassan szerint. Amikor az agyam nem akar megérteni valamit, elrejti valahova a fejemben, és az olyan, mintha elfelejtettem volna. Ez a mnézia, ami a nagy megrázkódtatást okozó tresz miatt van. Azért, mert leestem a tetőről. Néha pedig új dolgokat találok ki. Dr. Hassan szerint ez olyan, mintha virágot ültetnél oda, ahová valami nagyon csúnya vagy ijesztő dolgot temettél el. De azért az a rondaság ott van. Ha eltemeted az emlékeidet, az olyan, mintha nem vennél tudomást arról (ez azt jelenti, hogy nem figyelnél rá), hogy megvágtad magad, pedig a sebet ki kellene tisztítani. Mert különben elfertőződhet, és az egész testemet megbetegítheti. Az pedig nagyon tud fájni, és minél komolyabb a fertőzés, annál veszélyesebb. Ezért vették ki Gabrielnek a vakbelét. És ez a helyzet az én törött karommal is. Néha tudom, miért ugrottam le a tetőről. De ha megpróbálom elmondani, nem megy. El van temetve.

Dr. Hassan azt kérdezi tőlem: Nem emlékszel már rá, vagy nem akarsz emlékezni, Abigaëlle?

Próbálok válaszolni neki, de fáj a fejem, nem kapok levegőt, és félek. Inkább eltemetem magamba az emlékeimet, és virágokat ültetek föléjük. Tulipánokat. A tulipánokat nagyon szeretem.

Dr. Hassan azt mondja, fontos tudni, mi az, ami megtörtént, és mi az, ami nem.

Mintha ez olyan egyszerű lenne. Mintha egy rántottából akarnánk visszavarázsolni a tojás sárgáját és a fehérjét.

Anyu nem csinál már szalonnás rántottát. Apu a múltkor a falhoz vágta a rántottás tálat, mert nem azért vette el, hogy minden este tojást egyen. Én szerettem a rántottát. Még mindig van egy kis zsírfolt a tapétán. Úgy néz ki, mint Korzika.

Dr. Hassan azt mondja: az igazság nem olyan bonyolult, az igazság az, ami megtörtént.

Az igazság az, ami megtörtént.

Az igazság az, ami egy nap megtörtént.

Az igazság a nap.

Anyu nap, azt mondja, hogy semmi baj. Minden rendben lesz. A legfontosabb az, hogy szeretjük egymást. De néha azt is mondja: rossz vége lesz ennek.

Később majd én is nap szeretnék lenni. De ez nem lehetséges. Csak Anyu lehet nap. Akkor inkább könyvtáros leszek, mert nagyon szeretek olvasni, vagy talán olyan csaló pszichológus, mint Dr. Hassan. Nem is lenne olyan rossz, mert akkor lennének barátaim, akik mindig jönnének hozzám beszélgetni. Az biztos, hogy ha nagy leszek, mindig kedves leszek a hozzám hasonló szellemi fogyatékosokkal és bolondokkal, mert tudom, hogy nincsenek barátaik, és ezért szomorúak.

De most mennem kell, vacsorázunk. Megyek, mert ha nem megyek, Apu dühös lesz, és az a legfontosabb, hogy ne dühítsük fel.

Abigaëlle MOST

Olyan pontosan fogok leírni bizonyos jeleneteket, amelyeket elmeséltek nekem, hogy azt fogják hinni, én színezem ki az eseményeket. Pedig minden, amit hallani fognak, igaz. Szinte egészen biztos vagyok benne. Mondjuk, kilencven százalékban. Csak itt-ott tettem hozzá egy keveset a tények rideg csontvázához, hogy egy kicsit költőibb legyen a valóság, és hogy jobban lekössem a figyelmüket. A célom azonban az, hogy feltárjam az igazságot, és ne hagyjam, hogy túlságosan elragadjon a képzeletem. Mert egy újabb tragédiától tartok azóta, hogy a bátyám kéthetente, amikor meglátogat itt a zárdában, semmi másról, pontosabban senki másról nem beszél, csak Zoéról. Már akkor rossz előérzetem támadt, amikor először kimondta a nevét: mintha egy fekete holló telepedett volna a vállamra. A múltkor pedig, már indulóban, nyilván rá gondolva, majdnem elmosolyodott. Még mindig nehezen hiszem el, de esküszöm, hogy így történt.

A pontosság kedvéért: Zoé teljes neve Zoé Boisjoli.

Széperdő: nehéz nem megjegyezni egy ilyen ostobán kedves nevet, különösen annak, aki tudja, milyen betegesen retteg Gabriel az erdőtől és a fáktól. A temetés után sokáig a tavasz puszta gondolata vagy egy rügy látványa is szörnyű pánikrohamot váltott ki belőle.

Gabriel még soha nem beszélt nekem ennyit egyik szerelméről sem. Hiába tett úgy, szokásához híven, mintha nem komoly dologról lenne szó, olyan aprólékos részletességgel mesélt Zoéról és az életéről, hogy éreztem, ez a lány valóban felkavarta és vonzza őt. Többször le is rajzolta, pedig Gabriel mindig csak azt rajzolja le, ami nyomasztja (én és a gyerekkorunk), vagy amitől retteg (az erdők és a fák). És azt, amit nem tud megmagyarázni (Zoé).

Zoé és Gabriel sorsa soha nem keresztezhette volna egymást, ha a dolgok megszokott rendjében nem történt volna egy kis változás. Kettejük találkozását is a párizsi tömegközlekedésért felelős vállalat, az RATP számlájára kell írnunk, ahogy nagyon sok más előre láthatatlan eseményt is. A véletlen úgy akarta, hogy egy kijelző meghibásodjon az RER B vonalán, és ezért Zoé – akinek a legjobb barátjával, Sofiane-nal kellett volna találkoznia, hogy együtt ebédeljenek a 7. kerületben – másfél órát késett. Sofiane-nak két órakor fontos megbeszélése volt az az évi költségvetésről, nem tudta megvárni. Zoé tanítónő, és aznap iskolai szünet volt, ezért úgy döntött, hogy mivel nincs más dolga, bebarangolja Párizsnak ezt a patinás negyedét. Zoé az a fajta ember, aki meg tudja látni a lehetőséget abban is, amit a legtöbb ember a sors ellene irányuló, rossz tréfájának találna.

Hirtelen eleredt az eső, hideg is volt, úgyhogy Zoé bemenekült egy parányi könyvesboltba az egyik macskaköves utcában. Csengőszó hangzott fel, ahogy az ajtó becsukódott mögötte, és Zoé lába a földbe gyökerezett: egy kislánnyal nézett farkasszemet. Hatalmas szeme volt, az egyik zöld, a másik barna. Nem fordult teljesen Zoé felé, de kétségtelenül a szemébe nézett. A hátán kék tollözön, nehéz volt megmondani, hogy köpeny, összehúzott szárnyak, vagy csak a hosszú, szőke haja kékre festve. A jobb vállán egy apró, türkizkék madár állt, a csőre hosszú, keskeny, vörös: egy kolibri. A kislány tekintete annyira eleven volt, hogy néhány másodpercbe telt, mire Zoé rájött, egy könyvet reklámozó plakátot bámul. Elolvasta az ezüst betűkkel rányomtatott címet: Abi Kolibri tragikus és viszontagságos élete. Alatta a szerző neve: Gabriel Mancini. Zoé még nem hallott a bátyámról, pedig irodalmi körökben már némi ismertségre tett szert. A plakát felkeltette az érdeklődését, leemelte a polcról a könyvét. Ez volt Gabriel eddigi legsikeresebb könyve: annak a könyvsorozatának a legújabb része, amellyel már több díjat nyert, és amelynek ihletője ‒ bár senki sem tudja ‒ én vagyok. Egy kislány története, aki tükrökön vagy csatornafedeleken keresztül különös meseerdőkbe zuhan, ahol rejtélyes, félig nő, félig virág lényekkel, egyszemű babákkal, gyengéd, jóságos medúzákkal találkozik, és Kleopátrával (ő a kedvenc szereplőm!), akinek a szemét kék pillangók veszik körül. Zoé lenyűgözve lapozgatta a könyvet. A szöveg és a képek baljós, megmagyarázhatatlan szépsége teljesen rabul ejtette. Soha semmi, sem könyv, sem film, sem koncert vagy festmény a Louvre-ban vagy az Orsay Múzeumban nem volt még rá olyan hatással, mint ezek a képek, amelyek a bátyám meggyötört agyából bukkantak elő. Gabrielről mint emberről gondolhatnak, amit akarnak, de a művészi tehetsége óriási. És ez vitathatatlan. A festményeit, a rajzait és a történeteit nem egy alkalommal bámulatosnak nevezték mértékadónak tartott rádió- és tévéműsorokban, valamint újságokban. Volt, hogy Dalíhoz és Magritte-hoz hasonlították. A gyerekkort a maga ártatlanságában és könyörtelenségében tudja ábrázolni. Megtanulta, hogyan lehet költészetet teremteni abból a viszolyogtató mocsokból, amely elemésztette a gyerekkorunkat, és azzal fenyegetett, hogy elnyel minket is. Meg kellett tanulnia ezt, hogy életben maradhasson. Zoénak természetesen meg sem fordult a fejében, hogy ez a gazdag és egyedi képzeletvilág csak szenvedésből és káoszból születhetett.

Megvette a könyvet, a következő napokban pedig megvásárolta az egész Abi Kolibri-sorozatot, majd mindent, amit Gabriel pályája során illusztrált vagy írt: Perrault és Andersen meséit, Edgar Allan Poe-t, Hitchcockot, a Brontë nővérek regényeit, az északi sarkvidék legendáit… Zoé nem túl gazdag, de képtelen ímmel-ámmal, félig-meddig szeretni bármit vagy bárkit.

A letűnt, ősi világok, a sűrű, sötét, ködös erdők, a víz alatti városok és a jégpaloták magukkal ragadták, mint a gyerekeket. Bár néha heves késztetést érzett arra, hogy kézen fogja a főszereplő kislányt, és kivezesse az elátkozott erdőkből a napfényre, ahol boldogan élhetne, úgy, ahogy minden gyereknek kellene. Emiatt azonnal megszerettem Zoét, sokkal jobban, mint azt az ismeretségünk indokolta.

Zoé soha nem keresett rá az interneten arra, hogy ki Gabriel Mancini. Úgy gondolta, hogy egy író ‒ ebben az esetben ráadásul egy olyan író, aki illusztrátor és festő is ‒ vagy nagyon öreg, vagy már régen meg is halt, vagy legalábbis az élet olyan titokzatos szféráiban mozog, amelyek a közönséges halandók számára elérhetetlenek. Ezért nagyon meglepődött, amikor annak a könyvesboltnak a tulajdonosnője, akinél Gabriel összes művét megvásárolta, és akivel időközben összebarátkozott (Zoé az égvilágon mindenkivel összebarátkozik), felhívta, hogy van egy jegye, nincs-e kedve megnézni az Abi Kolibri színpadi változatát. A szerző is ott lesz.

‒ A kiadó versenyén nyertem a jegyet ‒ magyarázta a könyvesbolt tulajdonosnője. ‒ Tudja, Gabriel Mancini nagy rajongója vagyok. De sajnos éppen aznap este van a nagyobbik lányom thaiboksz-bemutatója, és azon ott kell lennem.

Zoé mindig nyitott az élet minden lehetőségére, úgyhogy elfogadta a jegyet, és elment a színházba. Éppen akkor érkezett, amikor szétnyílt a függöny, és a nézőtér sötétségbe borult. Nem tetszett neki az első felvonás. A szünetben ezüsttálcán pezsgőt és miniatűr sós süteményeket szolgáltak fel. Az előadás szervezője válaszolt a szerző helyett a csalódott közönség kérdéseire, mivel Gabriel nem érezte szükségesnek, hogy megjelenjen a könyvéből készült színdarab bemutatóján. Zoé is csalódott volt, mert úgy vélte, az előadás meg sem közelíti a könyveket. Nem felelt meg a várakozásainak, ezért meg sem várta a második felvonást. Az élet túl rövid ahhoz, hogy olyan dolgokra pazaroljuk az időt, amelyek nem okoznak örömöt.

Odakint már sötétedett, a járdák vizesen csillogtak az utcai lámpák fényében. Egy férfi álldogált a bejáratnál. Nyilván már sejtik, ki volt az, és én sem titkolom tovább: a bátyám cigarettázott ott a félhomályban. Hosszú, elegáns, fekete kabátját nem gombolta be, bár hideg volt. Zoé persze nem tudta, hogy ő az író ‒ honnan is tudhatta volna? ‒, nem törődött vele, elővette a telefonját, hogy megkeresse a legközelebbi metróállomást.

‒ Nem marad az utolsó felvonásra?

Zoé meglepődve nézett fel. Rámosolygott a bátyámra (Zoé mindenkire mosolyog).

‒ Nagyon szeretem az Abi Kolibri-sorozatot, de a darab nem tetszik.

Gabriel nem válaszolt azonnal, kíváncsian méregette.

‒ Pedig elég hűséges az eredetihez, nem?

‒ Szerintem nem az.

‒ Miben más?

Zoé összehúzta a szemöldökét.

‒ Túlságosan hátborzongató, egy Tim Burton-filmre emlékeztet.

Gabriel a falnak támaszkodott, és lassan fújta ki a füstöt a nyirkos levegőbe, hogy legyen ideje összeszedni magát. Mint sok művésznek, neki is hatalmas az egója, ugyanakkor betegesen bizonytalan, és emiatt rettenetesen érzékeny, ha valaki nem kizárólag elragadtatással beszél a műveiről. Túl büszke volt ahhoz, hogy beismerje, egy ismeretlen cseppet sem bántó megjegyzése is megingathatja, ezért látszólag közönyösen csak annyit mondott:

‒ Nem igazán ön az Abi Kolibri célközönsége.

‒ Kisgyerekeket tanítok, az osztályommal olvastuk a könyveket, pontosabban azt, amiben Abi Kolibri találkozik az Alice Csodaországban Alice-ével. Szerintem az egy fantasztikus könyv.

‒ Úgy értettem, hogy ön már nem gyerek. A felnőttek általában nem szeretik Abit, nem értik.

‒ Gondolja? De miért?

A férfi ismét ránézett, és bár az utcai lámpák alig világítottak, ezúttal észrevette, hogy a lánynak nagyon világos, hideg kék szeme van.

‒ Mert a könyvek és a darab is „hátborzongató”, ahogy mondta. Mert Abi magányossága zavarba hozza őket… Mert nincs semmi tanulság, és ráadásul Abi állandóan hazudik, de ennek nincs semmi következménye, vagy ha van, az elhanyagolható… És azért sem szeretik, mert a felnőttek, akik nagy ritkán megjelennek a könyvekben, a legjobb esetben közönnyel, rosszabb esetben rosszindulattal viseltetnek iránta, de mégsem nyerik el soha a méltó büntetésüket.

Zoé megvonta a vállát.

‒ Szerintem a könyvek komorak, de sosem hátborzongatóak.

‒ Hátborzongató vagy komor, az ugyanaz.

‒ Dehogy! ‒ kiáltott fel indulatosan Zoé. ‒ Ön nem értette meg őket, és ahogy a darab is, rosszul értelmezi a szerző szándékait! Ami komor, az nem végérvényesen az: ami sötét, a világossághoz képest az, és így nem zárja ki, sőt magába rejti a fény visszatérésének lehetőségét. Ami hátborzongató, az egyszerűen hátborzongató, se több, se kevesebb. Abi történetének mélyén is ott van ez a fény, és végül mindig győzedelmeskedik a sötétség felett.

A helyzet, amely akár idegesíthette volna Gabrielt, furcsa módon inkább szórakoztatta. Zoé olyan őszinte szenvedéllyel vette védelmébe a könyveit!

A bátyám ironikusan felvonta a szemöldökét.

‒ Mondana néhány példát?

‒ A fény mindenütt ott van, kézzelfogható közelségben, mint az életben. Érezni lehet ‒ mondta Zoé meggyőződéssel. ‒ Abi soha nem adja fel a reményt. Tudja, hogy végül ki fog szabadulni a bűvös erdőből, és minden jóra fordul.

Gabriel ‒ cigarettával a szája sarkában ‒ lenyűgözve bámulta Zoét, mintha próbálna megérteni valamit, ami eddig eszébe sem jutott. Ekkor kinyílt a színház ajtaja. Egy negyvenes éveiben járó, nagyon rövid hajú nő dugta ki rajta a fejét. Széles keretű, több színben játszó szemüveget viselt.

‒ Gabriel, végre itt vagy! Mindjárt kezdődik a második felvonás. A szünetben válaszolnod kellett volna a rajongóid kérdéseire…

Gabriel felegyenesedett, és könnyedén ellépett a faltól.

‒ Pontosan ezt tettem.

A szemüveges nő az égre emelte a tekintetét, de valaki odabentről mondott neki valamit, és hirtelen eltűnt.

Zoé a szája elé kapta a kezét. Elpirult.

‒ Nem tudtam, hogy ön Gabriel Mancini. Sajnálom, remélem, nem sértettem meg…

Gabriel megvonta a vállát, és eltaposta a cigarettája csikkjét.

‒ Nem. De ön, úgy tűnik, nagyon meglepődött… Másmilyennek képzelt?

‒ Lehetek őszinte? Azt hittem, hogy öreg, csúnya, és rosszul öltözik!

Zoé elnevette magát.

Szívből jövő, vidám nevetése, mintha színes szárnyú pillangók raja lett volna, tovatűnt az éjszakában, és Gabriel megdöbbenve meredt rá. A bátyám hideg éjszakájába behatolt némi fény: Zoé meggyújtott egy gyufát.

‒ Tulajdonképpen igaza van ‒ felelte Gabriel, miután néhány pillanatig hallgatott. ‒ Valószínűleg nemsokára az leszek… Szép estét önnek!

Gabriel belépett a színház ajtaján, bent a szemüveges, barna hajú nő már várta. A telefonján írt valamit. De Zoé nem akarta elszalasztani a lehetőséget, utolérte Gabrielt, és megragadta a karját.

‒ Nincs kedve eljönni az iskolába? A gyerekek annyira szeretik a könyveit! Hallottam, hogy vannak írók, akik olvasótalálkozókat és foglalkozásokat tartanak, és…

‒ Gabriel Mancini sajtósa vagyok ‒ vágott a szavába keményen a barna hajú nő ‒, nagyon sok az ilyen felkérés, és az író úr nem szokott efféle találkozókon részt venni. Főleg nem iskolákban.

Gabriel felemelte a kezét, hogy leállítsa, mire a nő elkeseredetten megrázta a fejét, és otthagyta őket, mintha ez a jelenet már vagy ötvenszer megtörtént volna ötven másik lánnyal. Ami egyébként nem igaz. A bátyámnak sok hibája van, de nem fut a nők után. Gabriel tétovázott, kifejezéstelen tekintettel nézett Zoéra. Azután meglepő módon engedett valami késztetésnek, elvette tőle a színházi műsorfüzetet, és a kezük egy pillanatra összeért. Hidegtől elzsibbadt ujjaik megérezték a másik test melegét. Gabriel elővett egy filctollat a belső zsebéből, és ráfirkantotta a telefonszámát a fényes papírra.

‒ Az iskolába nem megyek el olvasótalálkozóra, nem szoktam, soha nem voltam, de ha valamelyik este kedve lenne meginni valamit, és beszélgetni arról, hogy miért csapnivaló a színdarabom, vagy elmagyarázni, mit nem értek jól a műveimben, hívjon fel!

Zoé Boisjoli természetesen még aznap este felhívta.

Tartalom

Abigaëlle – Most

Abigaëlle naplója, részlet – 1990

Abigaëlle – Most

Dr. Garnier rendelője – Péntek délután 5 órakor

Abigaëlle naplója, részlet – 1990

Abigaëlle – Most

Dr. Garnier rendelője – Péntek délután 5 órakor

Abigaëlle – Most

Abigaëlle naplója, részlet – 1991

Abigaëlle – Most

Dr. Garnier rendelője – Péntek délután 5 órakor

Abigaëlle naplója, részlet – 1991

Abigaëlle – Most

Abigaëlle naplója, részlet – 1991

Dr. Garnier rendelője – Péntek délután 5 órakor

Abigaëlle – Most

Abigaëlle naplója, részlet – 1991

Abigaëlle – Most

Dr. Garnier rendelője – Péntek délután 5 órakor

Abigaëlle naplója, részlet – 1993

Abigaëlle – Most

Abigaëlle naplója, részlet – 1994

Dr. Garnier rendelője – Péntek délután 5 órakor

Abigaëlle – Most

Abigaëlle naplója, részlet – 1995

Abigaëlle – Most

Dr. Garnier rendelője – Péntek délután 5 órakor

Abigaëlle – Most

Abigaëlle naplója, részlet – 1995

Abigaëlle – Most

Dr. Garnier rendelője – Péntek délután 5 órakor

Abigaëlle – 17 óra 12 perc

Dr. Garnier rendelője – Péntek délután 5 órakor

Abigaëlle – 18 óra 48 perc

Dr. Garnier rendelője – Péntek délután 5 órakor

Abigaëlle – 21 óra 23 perc

Abigaëlle – 21 óra 24 perc

Abigaëlle naplója, részlet – 1995

Abigaëlle – 21 óra 34 perc

Abigaëlle – 21 óra 35 perc

Abigaëlle naplója, részlet – 1995

Abigaëlle – 21 óra 41 perc

Abigaëlle – 21 óra 49 perc

Abigaëlle naplója, részlet – 1990

Abigaëlle – 21 óra 54

Abigaëlle – 21 óra 56 perc

Abigaëlle – 21 óra 59 perc

Gabriel – 22 óra 03 perc

Abigaëlle – 22 óra 03 perc

Gabriel – 22 óra 03 perc

Abigaëlle – 22 óra 03 perc

Dr. Hassan rendelője – Valamikor délután 1 órakor

A világ legszebb dala

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Kótai Kata

Korrektor Zöldhegyi Sarolta

Tördelőszerkesztő Erdős Krisztina

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 152 7

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Figtree – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License