részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Lutz C. Kleveman: Lemberg. Die vergessene Mitte Europas
Aufbau, Berlin, 2017

Copyright © Aufbau Verlage GmbH & Co. KG, Berlin 2017
All rights reserved.

Térkép © Peter Palm, Berlin

Hungarian translation © 2023 Kurdi Imre
Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Szalkai Diána
Borítófotó © Ruslan Lytvyn/Shutterstock.com

ISBN 978 963 355 971 0

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Szala Boglárka
Szerkesztette Barkóczi András
A szöveget gondozta Torma Lászlóné és Lovass Gyöngyvér
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Reinhild Klevemannak és Jurij Golubnak (1991–2014)

Időközben melléjük szegődött még egy fekete ruhás ember is, és ez az ember hollófekete lovon ült. Odalovagolt hozzájuk, rápillantott az ifjúra, akin ettől furcsa érzés vett erőt; úgy érezte, hogy muszáj pálcájával megérintenie a lovat. Így is tett, a ló pedig erre föl dalra fakadt, a Holdéneket dalolta gyönyörűséges hangon. A fekete ruhás ember fölkacagott, és gúnyosan így szólt: „Örök időkig csak játszadozni és bolondozni fogsz a pálcáddal? Eszedbe se jut, hogy más egyébre is használhatnád? Te bolond! Hát még mindig nem érted, hogy ez az eszköz minden teremtett lényből előcsalogatja szívének titkos hangját, te pedig így, amíg a tiéd, szívének mélységéből érthetsz meg minden egyes dolgot?” És szavait bevégezvén az idegen megfordította lovát, és elvágtatott.

„A király és a szolgálólány fiának története”
Martin Buber feldolgozásában,
a Die Geschichten des Rabbi Nachman
című gyűjteményből

Előszó

Európába visszatért a háború, visszatért a kontinens kellős közepére. 2022. február 24-e, az orosz haderő Ukrajna ellen intézett brutális támadása óta megváltozott a világ, amelyben élünk.

Azóta Európa-szerte fokozódott az érdeklődés Ukrajna és az ukrán–orosz történelem iránt – és ezzel jelen könyv iránt is, amely legnagyobb örömömre immár magyarul is olvasható.

Könyvem azokon a kutatásokon alapul, amelyeket Lembergben,1 ebben a nyugat-ukrajnai városban végeztem 2014–15 folyamán, azaz már a Krím orosz annektálása és a Donbaszban vívott harcok kitörése után. Azok az események jelölik ki a mostani háború voltaképpeni kezdetét, és kíméletlen folytatásuk csupán az újabb orosz invázió.

2014 júliusában határoztam el, hogy könyvet fogok írni Lembergről és Ukrajna történelméről, miután részt vettem egy istentiszteleten. Három, a Donbaszban elesett lembergi katona emlékére tartották azt a szertartást. Egyikük, Jurij Golub mindössze huszonhárom évet élt – az ő emlékének ajánlom ezt a könyvet.

A régi jezsuita templomban tartott istentisztelet azért gyakorolt rám megrendítő hatást, mert úgy tűnt, hogy Lembergben szakadatlanul ismétli magát a történelem. Hát soha nem lesz már vége az öldöklésnek? – töprengtem. Hány ifjúnak kell még meghalnia? És ma megint ugyanezeken a kérdéseken rágódom.

A Kreml urának részvétlen nagyhatalmi törekvéseiből fakadó támadás megint szörnyű szenvedést okoz az ukránoknak, mindenekelőtt az ártatlan civil lakosságnak. És akárcsak 2014-ben, Moszkva ezúttal is meghamisítja és propagandacélokra instrumentalizálja a történelmi félmúltat, amennyiben az 1940-es évek, a Szovjetunió ukrán fasiszták ellen vívott harcának folytatásaként állítja be a „különleges katonai műveletet”.

A Kreml propagandagépezete mindeközben éppen Lemberg városára fókuszál, amely már a 19. század óta az ukrán nemzeti érzés központjának számít: az orosz propaganda állítása szerint valójában az ukrán neonácik fellegvára Ukrajna „titkos fővárosa”, hiszen – úgymond – megint ők vették át a hatalmat az országban.

Jelen könyvben kritikusan szólok arról, hogy az ukrán nacionalisták a német nácikkal kollaboráltak a második világháború idején, és arról is, hogy mindmáig nem történt meg a múlt sötét fejezeteinek méltányos feldolgozása. Lembergben csakugyan hatalmas emlékművet állítottak Sztepan Banderának (1909–1959), az ukrán nacionalisták vezérének, aki a nácikkal kollaborált, és ennek ellenére hősként tisztelik Nyugat-Ukrajnában. Ez azonban semmi esetre sem alapozhatja meg azt a merőben abszurd állítást, hogy a mai Ukrajnát jobboldali szélsőségesek uralják.

Csak hogy világos legyen: az Ukrajna ellen indított orosz támadó háború semmi módon nem legitimálható. Megbocsáthatatlan bűn, amelynek felelőseit a hágai Nemzetközi Bíróság elé kell állítani.

Némi reményt a magam részéről abból merítek, hogy mindeközben sokan figyelmen kívül hagyják a propagandát, és megalapozott tudásra vágynak. Jelen könyvet is számos európai nyelvre lefordították már, többek között ukránra és oroszra is. Az orosz nyelvű kiadást egy harkivi, tehát ukrán könyvkiadó gondozta, amelynek az orosz tüzérség szakadatlan támadásai közepette is sikerült megszerkesztenie és kinyomtatnia a kéziratot.

2022 szeptemberében közösen mutatta be a könyvet Berlinben az ukrán kiadó, Jevgenyij Szaharov és a Memorial csoporthoz tartozó moszkvai emberi jogi aktivista, Szvetlana Gannuskina. Szép számmal megjelentek ezen az eseményen orosz és ukrán emigránsok is, és szemlátomást szóba elegyedtek egymással.

Ez a szomorú, mégis szép este megerősítette hitemet a könyvek szelíd erejében.

Hamburg, 2023. január 20.

Prológus

1990-ben, egy szokatlanul meleg őszi napon Lemberg polgárai elhatározták, hogy ledöntik az Operaház előtt álló Lenin-emlékművet. Egyszerűen elegük volt a szovjethatalom szimbólumából. Egy éve omlott le a berlini fal, és azóta sorra dőltek a kommunista vezetők szobrai az egykori keleti blokk országaiban – kivéve magát a Szovjetuniót, ahol még mindig a régi gárda tartotta kezében a hatalmat, a KGB pedig éjszakánként őrséget állított némelyik Lenin-szoborhoz. A lembergiek ukrán hazafiaknak vallották magukat, és végképp torkig voltak a Kreml uralmával, ezért elszánták magukat a cselekvésre.

Traktorokon és teherautókon indultak útnak a munkások a városszéli gyárakból és kolhozokból, és csatlakoztak hozzájuk az egyetem diákjai is. Pár perc alatt hatalmas tömeg – benne rengeteg fiatal – gyűlt össze az Operaház előtti téren. Többen transzparenseket emeltek a magasba „Nincs helye Leninnek Lembergben” felirattal. Lemberg város tanácsa, amelybe tavasszal választottak be első ízben antikommunista jelölteket, a tüntetők oldalára állt. Drótköteleket hurkoltak Lenin nyakára, és megkezdődött a szobor ledöntése. Muszáj volt a végére járni a dolognak, hiszen a tömegben minden bizonnyal elvegyült jó néhány Moszkvához hű ügynök is.

A Lenin-emlékművet 1952-ben, még Sztálin idejében emelték. Maga a diktátor küldte a szovjet birodalom legnyugatibb városába Szergej Merkurovot, a híres szobrászt. Csaknem harminc évvel azelőtt Merkurov készítette el Lenin halotti maszkját, azóta pedig jó néhány gigantikus Lenin- és Sztálin-szobrot alkotott. Több mint ötven méter magas Lenin-emlékművet szántak Nyugat-Ukrajna legnagyobb városába, a kastélyhegyre, az egykori középkori vár helyére is.

Csakhogy miután megérkezett Lembergbe, Merkurovot rabul ejtette a város középkori bája, amelyet egy ilyen hatalmas Lenin – a férfiú minden történelmi jelentősége ellenére – óhatatlanul lerombolt volna. Így aztán Merkurov másik, a maga tizennégy méteres magasságával akár szerénynek is mondható emlékművet tervezett, és ezt nem is a kastélyhegyen, hanem a játékos rokokó stílusban épült Operaház előtt állíttatta fel. Az Operaház még a Habsburgok idejében épült, akik 1918-ig Bécsből uralkodtak Lemberg felett, az előtte elterülő téren pedig amúgy is felszabadult egy emlékmű helye, ugyanis a város lengyel lakói, akiket az új szovjethatalom 1945 után arra kényszerített, hogy Nyugat-Lengyelországba költözzenek, lebontották és magukkal vitték Gdańskba királyuk, III. (Sobieski) János lovas szobrát.

A szobrász nemcsak hogy lekicsinyítette a jó öreg Lenint, hanem a korabeli viszonyokhoz képest meglehetősen visszafogott ábrázolásmódot is választott: a szokásos, lobogó kabátban nyílegyenesen előremutató teljes alak helyett csupán Lenin felsőtestét faragta ki Merkurov, és vörös gránit talapzaton helyezte el az így mintegy szónoki pulpitusra állított munkásvezért. Lenint tehát nem uralkodóként, hanem szónokként ábrázolta az alkotás, mintha a kimondott szó erejében bízva igyekezné megnyerni Nyugat-Ukrajna lakóit a szocializmus ügye számára. És csakugyan nagy szükség is lett volna erre, hiszen a közeli Kárpátokban rejtőzködő szovjetellenes partizánok még az 1950-es években is elkeseredett harcot vívtak a Belügyi Népbiztosság, az NKVD ellen.

Így állt hát Lenin a maga lembergi pulpitusán csaknem negyven éven át. De 1990 őszén, amikor már folyamatban volt a Szovjetunió széthullása, a lembergiek nem akarták többé látni a forradalmárt, aki az ő szemükben – mint minden moszkvai – orosz gyarmatosító és megszálló volt csupán. A csizmás lábú traktorosok tövig nyomták a gázpedált, a drótkötelek megfeszültek. Hatalmas kalapácsok kerültek elő, miközben a tömegben kibomlottak a kék-sárga ukrán zászlók. A kivezényelt rendőrök tétlenek maradtak, pedig ez a zászló hivatalosan tiltottnak számított még akkoriban. A traktorok motorja felbőgött, sűrű dízelfüst terjengett a szobor körül. Aztán megreccsent a gránittalapzat, Lenin megdőlt, és végül egyensúlyát vesztve arccal előre a kövezetre zuhant.

Ugyanarra a kövezetre az Operaház előtt, amelynek felsúrolására – kefékkel és térden csúszva – Lemberg zsidó lakosait kényszerítették 1941-ben, de erről az eseményről aligha hallott bárki is a szobordöntők közül. Talán még azt sem tudták, hogy mindössze ötven esztendővel korábban sok zsidó élt a városukban, összesen több mint százezer.

Lenin hatalmas robajjal a földre zuhant tehát, a talapzat darabokra tört, a zászlókat lengető tömeg ujjongott. Kalapácsos férfiak rohanták meg az emlékművet, hogy lerombolják, ami még megmaradt belőle. Ekkor azonban fura dolog történt. A férfiak hirtelen megtorpantak, és meredten bámulták a darabokra tört talapzatot. Aztán lassanként a többiek is meglátták a visszahőkölés okát: a vékony gránitlapok mögött kőtáblák rejtőztek, amelyeket a szovjet építtetők 1952-ben betonoztattak be a talapzatba. A táblákon pedig – bárki jól láthatta – héber nyelvű feliratok voltak. Vésett madarak, szívek, menórák. Macévók voltak ezek, zsidó sírkövek.

Néhányan az öregek közül emlékeztek még rá: a macévók a zsidó temetőből kerültek ide, amely a Lázár Kórház mögött, a mostani sörfőzde és piac helyén terült el valaha. Ott rendezték be a nácik a háború idején a gettót, a temetőt pedig feldúlták, és zsidó kényszermunkásokkal zúzatták darabokra a sírköveket. A kőzúzalékot útépítéseken hasznosították. 1944-ben, a németek visszavonulása után nyilván megmaradt néhány kőhalom, és ezeket építőanyagnak használták a szovjetek is – többek között a Lenin-emlékmű építése során. Most pedig hirtelen előbukkantak ezek a sírkövek, és egy pillanatra a szó szoros értelmében kísérteties módon nyilvánult meg általuk a város hosszú időn át elhallgatott története. Elcsendesedett az ujjongó tömeg, az emberek meredten bámulták a sírkövek maradványait. Egy gyerek szerette volna megérinteni őket, de az anyja visszarántotta.

– Megilletődtünk. Egyszerűen sarkon fordultunk, és hazamentünk – emlékszik vissza valaki, aki ott volt a téren. – Ezt a dolgot soha többé nem hozta szóba senki.

Több mint huszonöt év telt el azóta, de Lemberg történetét még ma is vastag betonréteg borítja.

***

Egy csendes, napfényes reggelen felkapaszkodom a lembergi citadellához. A hegyoldalt borító tölgyfák lombját alig borzolja a szél. Egyre inkább elhalkul a villamosok csikorgása, amely felhallatszik ide a városból.

2014 júliusának elejét írjuk, első ízben járok Lembergben. A Nyugat-Ukrajnában fekvő város hivatalos neve ma Lviv. Pár órája csak, hogy megérkeztem, szeretnék hát tájékozódni egy kicsit. A citadella egy kisebb hegyen magaslik a város fölé. Odafentről bizonyára jó kilátás nyílik, gondolom magamban, és nem is kell csalódnom. Lemberg lankásan, a Kárpátok keleti nyúlványaihoz simulva terül el a lábam előtt. A hétszázötvenezer lakos nagy része bizonyára a városszéli, magasházas szocialista lakótelepeken él. A félreismerhetetlenül közép-európai belvárost azonban nem tették tönkre a szovjet építészek balfogásai. A városháza karcsú tornya és jó néhány barokk templomtorony – ugyanilyen lehetett a város sziluettje száz esztendeje is.

Lemberget a 13. században alapították, mondja az útikönyvem, mégpedig egy bizonyos Dániel király, a ruszok uralkodója, aki Lev nevű fiáról nevezte el a települést. Nem sokkal később valamelyik lengyel király hódította meg a várost, amely ettől fogva négy évszázadon át Lengyelországhoz tartozott. A 18. század végén, amikor Lengyelországot felosztották egymás között a szomszédos nagyhatalmak, a Lemberget is magukban foglaló déli területek százötven évre a Habsburg Birodalom fennhatósága alá kerültek. Az első világháborút, illetve az Osztrák–Magyar Monarchia felbomlását követően az újonnan létrehozott Lengyel Köztársaság része lett a többségében lengyelek lakta város. Lemberg, amely 1939 szeptemberétől 1941 júniusáig szovjet, azután pedig 1944 júliusáig német megszállás és uralom alatt állt, a háború végén a Szovjetunióhoz került, 1991 óta pedig a független Ukrajna területén fekszik. 1914 és 1991 között – az első világháború alatt sokszor változó hadiszerencsét is tekintetbe véve – összesen hét politikai hatalomváltás zajlott le itt.

A lembergi piactér

Máris a 20. század európai történelmének gyűjtőlencséjét vélem felismerni ebben a városban, és ezt a benyomásomat megerősítik a névváltozások is. Jóllehet a középkorban még Leopolis, azaz „az oroszlánok városa” néven emlegették, a Habsburg-idők Lembergjéből 1918 végén a lengyel Lwów, 1939-ben az orosz Lvov, aztán újra Lemberg, 1944-ben pedig megint Lvov lett, mígnem 1991-ben a Lviv nevet kapta az ukrán város, amely autóval mindössze egyetlen órányi távolságra fekszik a lengyel határtól, vagyis az EU külső határától. Szóval messze-messze keleten, gondolná az ember, és politikai értelemben ez talán még igaz is, földrajzilag azonban a legkevésbé sem. Elég egyetlen futó pillantást vetnünk Európa térképére ahhoz, hogy megállapíthassuk: Lemberg városa csaknem pontosan a földrész mértani középpontjában helyezkedik el.

Tovább kapaszkodom fölfelé a hegyoldalon, egészen a citadelláig. Négy őrtorony fogja közre a zömök kaszárnyát. 1848, a népek tavasza után emeltette az erődöt az osztrák hadsereg, hogy könnyebben sakkban tarthassa a lázongó alattvalókat. Üresen, zárkózottan áll előttem a sötétvörös téglaépület. A bejáratok lelakatolva, a lőrések gonosz macskaszemek gyanánt merednek rám, az egyik falra horogkereszteket mázolt valaki. Az őrtornyok egyike romos, fiatal nyírfák sarjadnak a falrepedésekben. Bizonyára bombatalálatot kapott az épület, a falakon jól kivehetők a repesznyomok. A citadella közepén álló legnagyobb őrtoronyban néhány éve luxusszálloda nyílt. A parkolóban SUV limuzinok állnak, a bejáratot régi ágyúk őrzik. Nem szeretnék itt éjszakázni, ötlik fel bennem önkéntelenül, nem is tudom, miért.

Egy keskeny ösvényen indulok el a sűrű bozóton át, és végül megpillantok még egy tornyot. Kisebb, mint a másik, és száraz, de mély árok veszi körül. Itt is sok régi belövés sebzi a falakat, sok helyen hiányzik egy-egy tégla. A torony előtt szellőzőaknák csonkjai merednek ki a földből, a valamivel hátrébb álló betonbunker falába szűk lőrést vágtak. A területet övező kerítést nemrégiben emelhették, mert meglehetősen új benyomást kelt. Hunyorogva belesek a dróthálón keresztül. A rácsos ablakok és lőrések mögött mintha polcok állnának, és a polcokon – könyvek!

Csodálkozva indulok el a kerítés mentén, hogy körbejárjam a tornyot. Minden egyes nyílás mögött világosan kivehetők a polcok és a könyvgerincek. Úgy tűnik, az egész épület tele van régi könyvekkel. Több ezer, talán több tízezer könyvvel. A címek olvashatatlanok ebből a távolságból, és azt sem tudom megállapítani, hogy cirill vagy latin betűsek-e.

Sehol nem találok rést a kerítésen, csak a torony frontja felé nyílik egy kapu. Hiába rángatom, nem enged a vastag láncon csüngő lakat. Itt bizony nem jutok be, akármennyire bosszankodom is. Vajon miféle könyvek lehetnek ezek? – töprengek lefelé ereszkedve a hegyoldalon. És miért zárták őket a toronyba? Felcsigázta a fantáziámat a látvány: talán csak nem tiltott könyvekre bukkantam? Esetleg olyasmiről szólnak, ami nem tartozik senkire? Mi lehet a könyvtorony rejtélyének nyitja?

A könyvtorony a citadellán

Az óvárosba visszatérve a városháza előtt elterülő piactérre visz az utam. A tér négy oldalát szegélyező takaros, barokk és reneszánsz stílusban épült patríciusházak a 16–17. századi, akkor fontos kereskedelmi útvonalak csomópontjában fekvő Lemberg gazdagságáról tanúskodnak. A jómódú kereskedők – köztük görögök és örmények – Itáliából is hozattak ide építőmestereket. A némileg mediterrán hangulatot tovább fokozza a helyi okkersárga homokkő, jó néhány ház építőanyaga, amely sötétebb árnyalatot és mattezüst patinát öltött az évek során. A már első pillantásra is ritka szépségekkel büszkélkedő óvárost 1998-ban a világ kulturális örökségének részévé nyilvánította az UNESCO. Az utcák többségét még ma is hepehupás macskakő borítja. A pusztulás jelei – a málló falak és a beázó tetők – csak tovább fokozzák a város sajátos báját. Úgy tudom, mindig Lembergben forgatták a Párizsban vagy Rómában játszódó szovjet filmeket. Engem viszont inkább a korai 90-es évek Prágájára emlékeztetett a város, még mielőtt újravakolták ott a házak homlokzatát.

Első benyomások: sokan járnak még gyalog és csak kevesen sietnek. Az emberek hasonlóan öltözködnek azokhoz, akik egy-egy németországi belvárosban sétálgatnak, de ruháik szegényesebb, egyszerűbb, olcsóbb anyagokból készültek. A fiatal nők szívesen hordanak szűk ruhákat (gyakran leopárdmintásakat, igen) és körömcipőt, az idősebb nők viszont még mindig ragaszkodnak a szoknyához meg a fejkendőhöz. A férfiak kalapban járnak, és kockás nejlonszatyrokat cipelnek. Egy lány kezében virágcsokor, nyilván az udvarlójától kapta. Sokan keresztet vetnek a lembergiek közül, amikor elmennek egy-egy templom előtt. A nyugati városokkal összevetve szembetűnő, hogy nem bújnak még a mobiltelefonjuk mögé, hanem az utcát figyelik az emberek. Akad ugyan néhány kávézó, ahol van wifi, de alighanem még elég lassú a mobilinternet. És a villamosok se a gyorsaságukról híresek. Még a szovjet időkből való, fülsiketítően csikorgó-csörömpölő villamoskocsik közlekednek itt, a macskaköves utcákon összevissza kacskaringózó síneken. A boltok kirakata egyszerű, elvétve látni csupán a nagy kereskedelmi láncok üzleteit. Nem sok minden változott ebben a városban. Nyilvánvalóan posztszovjet, egyszersmind azonban autentikusan régimódi hely Lemberg, izgalmas keveréke az ismerősnek és az ismeretlennek.

A piacteret környező kávézókban csúcsra jár az üzlet, a teraszokat ellepik az ukrán turisták. Külföldieket ellenben sehol sem látni. A kelet-európai városok többségével ellentétben Lembergbe mindmáig nem indít járatokat az Easyjet, se a többi fapados légitársaság. Hiányoznak még a városképből a sörbiciklik meg a happy hour koktélbárok, ahol kizárólag turistaangolt beszélnek. Ukránul vagy oroszul énekelnek itt még az utcai zenészek is, és akad belőlük bőven. Útikönyves, kulturális látnivalókra vadászó turistákat viszont ugyancsak nem látni. Úgy tűnik, hogy jelenleg én vagyok az egyetlen külföldi vendég a szállodámban, és a 2012-es futball-Európa-bajnokságra épített repülőtér is teljesen kihalt volt, amikor megérkeztem. Már a 2013–14 telén kitört Majdan-felkelés meg a Krím 2014 márciusában végrehajtott annexiója elriasztotta Ukrajnától az utazókat. És amióta háború dúl az ország keleti részén, jóformán senki sem merészkedik már ide.

Egyre aggasztóbb hírek érkeznek a Donbaszból, ahol szakadatlan harcok zajlanak. Az ukrán hadsereg nem volt megfelelően felkészítve az Oroszország által támogatott felkelőkkel való összecsapásra, a veszteségek súlyosak. Sok nyugat-ukrajnai férfi harcol keleten, vagy sorkatonaként, vagy önkéntesként. Úgy hírlik, csaknem minden héten érkeznek Lembergbe cinkkoporsók. És ezrével költöztek ide menekültek is, részben a Donbaszból, részben a Krímből. Gyakran hallani orosz szót mostanság az utcákon, pedig Lemberget tartják Ukrajna egyetlen olyan nagyobb városának, ahol a nyilvános térben főleg ukránul szokás beszélni. Ami kezdetben talán még polgárháborúnak tűnt, és aminek jelentőségét az „ukrajnai válságot” emlegető Nyugat is sokáig igyekezett elbagatellizálni, arról mára kiderült, hogy valójában két ország háborúja. A kommentátorok egy része úgy véli, hogy Vlagyimir Putyin orosz elnök az Egyesült Államok geopolitikai pozícióinak gyöngítésére törekszik a Donbasz lázadóinak nyújtott orosz katonai támogatással, miközben egyszersmind igyekszik egységbe kovácsolni és felsorakoztatni maga mögött az orosz népet, hogy ellehetetlenítse titkos ellenzékét. Petro Porosenko elnök új, Nyugat-barát kormánya eközben mindent elkövet annak érdekében, hogy a Majdan-forradalom után a Kreml ne őrizhesse meg többé a maga hatalmi befolyását Ukrajnában. Habár kétségkívül helytállóak ezek a napi taktikai elemzések, mégis szem elől tévesztenek valamit: mindkét hadviselő fél elsősorban az illető ország történelmi közelmúltjára hivatkozva igyekszik igazolni azt, amit tesz.

Amint azt sok-sok korábbi háborúban láthattuk már, ezúttal is mindkét fél kijátssza a történelempolitikai kártyát, hogy mind a frontharcosokat, mind a hátországot ellássa kellő motivációval. Egyaránt propagandacélokra használják a történelmet a moszkvai és a kijevi politikusok. Míg az ukránok jó része az évszázados gyarmati uralom felújításának tekinti az orosz agressziót, addig sok orosz annak a szovjetellenes harcnak a folytatását látja az ukrán hadsereg bevetésében, amelyet az 1940-es és az 1950-es években vívtak az ukrán nacionalisták. Moszkva állítása szerint – persze az EU és az Egyesült Államok támogatásával – nyugat-ukrajnai „fasiszták” hajtottak végre puccsot a Majdanon, vagyis olyan emberek, akiknek már a nagyszülei is a nácikkal paktáltak. 2014. március 18-án, amikor a duma ülésén bejelentette a Krím annexióját, Putyin éles szavakkal kelt ki „a nacionalisták, a neonácik, az oroszgyűlölők és az antiszemiták” ellen, akik – úgymond – megdöntötték Viktor Janukovics demokratikusan megválasztott kormányát. A kijevi kormány ezzel szemben azt állítja, hogy igazi népfelkelés döntötte meg a régi rezsimet, megszabadítva Ukrajnát az oroszok befolyásától, akik a 20. században brutálisan elnyomták az egykori „szocialista testvérköztársaságot”, és ukránok millióinak haláláért tehetők felelőssé.

Szocialista propaganda és kapitalista reklám

Kinek van hát igaza? Mi történt itt valójában? Azért utaztam Ukrajnába, hogy saját véleményt alkossak. És nem az aktuális kijevi vagy donbaszi fejlemények érdekelnek elsősorban, hiszen ezekről bőségesen tudósít a média. Csakhogy az aktuális eseményeket előtérbe állító újságírói beszámolók rendszerint mellőzik a történelmi szempontokat, vagyis egyfajta természeti csapásként láttatják a háborút és a forradalmat. Szerintem nem érhetjük be ennyivel. Aki meg akarja érteni az Ukrajnában zajló aktuális eseményeket, annak először is az ország történelmi közelmúltját kell megértenie. Márpedig ehhez keresve sem találhatnék megfelelőbb helyet Lembergnél. Ez a város egyrészt elég közel van az eseményekhez, másrészt elég távol a harcoktól ahhoz, hogy lehetővé tegye a tárgyilagos helyzetelemzést. Lemberget már a 19. század óta az ukrán nemzeti érzés centrumának és Ukrajna „titkos fővárosának” tartják. A második világháború idején a szovjet és a nemzetiszocialista terror, illetve nemzetiségi politika fontos színtere volt a város. Az 1930-as és 1940-es években lezajlott események – továbbá ezek harsány instrumentalizálása vagy éppenséggel elhallgatása – mindmáig döntő hatással vannak Ukrajna posztszovjet nemzeti identitásának kialakulására, illetve ellentmondásaira. Lembergben reményeim szerint meglelhetem a választ arra a kérdésre, hogy – némileg leegyszerűsítve – miért képtelen az ország „oroszbarát” keleti és „Európa-barát” nyugati része egyezségre jutni Ukrajna hovatartozását, az ukrán identitást megalapozó kultúrát és a kívánatos külpolitikai orientációt illetően. Ukrajna belső konfliktusainak jelentős része olyan történelmi tapasztalatokra vezethető vissza, amelyeket homlokegyenest ellenkezően értékelnek az ország keleti és nyugati felében. A viták legfőbb tárgya az ellenállás és a kollaboráció, vagyis az, hogy miképpen viszonyultak a nagyapák a német nácikhoz és az orosz bolsevikokhoz. Az egyik oldal történelmi hőseit a másik oldalon hazaárulóknak tekintik. Aki meg akarja érteni mindezt, az – akárcsak az 1990-es években lezajlott délszláv háborúk esetében – kénytelen rákérdezni az okokra, kénytelen visszanyúlni a második világháború idejére, és kideríteni, mi is történt akkor valójában. Ebből aztán más közép-európai országok történelmére nézvést is adódhatnak bizonyos következtetések, ha Közép-Európa alatt azt a Balti-tengertől a Fekete-tengerig húzódó folyosót értjük, amely mindig is két nagyhatalom, Németország és Oroszország között őrlődött. A magam részéről leegyszerűsítőnek, sőt egyenesen félrevezetőnek tartom, ha a „véres övezet” címkét ragasztjuk az egész régióra, amelynek lakói állítólag Hitler és Sztálin politikájának passzív elszenvedői voltak csupán.2 Ehelyett elengedhetetlennek tartom a lokális aktorok szerepének alaposabb és összehasonlító vizsgálatát. Tekinthetjük Lemberget ebből a szempontból akár egyfajta pars pro totónak is, olyan városnak tehát, amelynek története bizonyára nagymértékben megfeleltethető más közép-európai városokénak Vilniustól Csernovicig, Gdańsktól Reichenbergig.

Az említett helységekkel nem csupán a tömeggyilkosság és a kitelepítés tapasztalata kapcsolja össze Lemberget, hanem főképpen és mindenekelőtt a gazdag multietnikus, multikulturális múlt. Több jelentős, különböző kultúrákhoz tartozó népcsoport élt a városban az 1930-as években: mintegy százhatvanezer lengyel, százezer zsidó, huszonötezer ukrán, továbbá örmények és úgynevezett galíciai németek. Abban az időben virágzott Lembergben a művészet és a tudomány, és Európa-szerte a modernitás egyik centrumaként tartották számon a várost. Nem véletlenül kapta az egyszerre kozmopolita, életvidám és jámbor Lemberg az „Európa Jeruzsáleme” nevet, hiszen három érsek is itt rendezte be a székhelyét: a lengyel katolikusoké, az ukrán görögkatolikusoké és az örmény keresztényeké. Mindhárom felekezet saját katedrálisokkal és templomokkal rendelkezett, de álltak a városban lutheránus, orosz ortodox és zsidó imaházak is. Lemberg volt a zsidó kultúra egyik legnagyobb európai metropolisza, ahol a lakosság egyharmadát a zsidók tették ki. Az asszimilált reformzsidók valaha több mint ötven zsinagógát és imaházat tartottak fenn a városban.

Milyen izgalmas hely lehetett Lemberg akkoriban! Szeretnék többet megtudni a város történetéről, szeretném kideríteni, mi történt itt a 20. század első felében. A bökkenő csak az, hogy Lemberg elveszítette az emlékezetét, hiszen valóságos demográfiai katasztrófa sújtotta a várost a második világháború idején: a zsidókat legyilkolták, a lengyelek túlnyomó többségét elüldözték, sok ukránt deportáltak. A háború után pedig mind etnikai, mind kulturális tekintetben viszonylag homogén várossá változtatták az akkorra már jóformán elnéptelenedett Lemberget a szovjet tervezők. Csaknem teljesen kicserélődött a lakosság, így kicserélődött a város kulturális karaktere és emlékezete is. A szovjet időkben hivatalosan agyonhallgatták Lemberg lengyel és zsidó történetét. Hogy mi minden történt itt az utcákon 1944 előtt, azt az újonnan ide költöztetettek többsége nem tudta, és talán nem is akarta megtudni.

A múltról ma már csak az épületek mesélnek, a régi lexikonokhoz hasonlatos, elnyűtt és megfakult épületek. A régi Lemberg megkövült öröksége ez. Ma már díszletként hatnak csupán a polgárházak, mert mélabús eleganciájukhoz nem igazán illenek a mai városlakók. „Lwow, a régi polgárváros ma híján van polgároknak” – állapította meg 1988-ban a Kelet-Európa történelmével foglalkozó Karl Schlögel.3 Habár Schlögel állítása még a szovjet időkre vonatkozott, úgy tűnik, a mai lembergieket is hasonló viszony fűzi városuk épített örökségéhez, mint például Thesszaloniki lakóit az ott álló mecsetekhez vagy a mainziakat a városukban található ókori romokhoz.

Megérkezésem óta sejtem már, hogy Lemberg kivételes sűrítményét kínálja Európa 20. századi drámájának. Ezért is szeretném feltárni az 1914 és 1944 közötti időszak memoriae urbisát. Adam Zagajewski lengyel költő Lembergben született 1945-ben, és szüleivel együtt az elűzöttek közé tartozik. Az ő naplójában olvasom: „Itt, ebben a megcsonkított városban nem hagyatkozhat csupán a látására és a hallására az ember; mozgósítania kell a képzeletét is.” A Lemberghez hasonló városokban, „amelyek félig-meddig léteznek csupán, félig kihaltak”, érzékszervként kell használnunk a fantáziánkat, mert szokásos érzékeink a félig lehunyt szem és az intuíció segítségére szorulnak.4 Igyekszem megfogadni a jótanácsot, remélve, hogy nem haladja meg képzelőerőmet az, amit így majd megtapasztalok.

Talán felkutathatom még itt a múltbéli események néhány szemtanúját? Vajon sikerül-e? És vajon szóra bírhatom-e őket? Ilyen és hasonló kérdések kavarognak bennem. De csak az esetleg még fellelhető szemtanúkkal folytatott beszélgetések révén nem betűzhetem ki a város palimpszesztusát. Muszáj előbb könyvekből kiokosodnom. Így hát először is felkeresem Lemberg Várostörténeti Intézetét, amely kicsi, ámde annál kiválóbb könyvtárral büszkélkedhet.

Jegyzetek

1 Az egyszerűség kedvért csak a város német nevét („Lemberg”) használom ebben a könyvben, de semmiképpen sem szeretnék ezzel esetleges osztrák vagy német területi követelésekre utalni.

2 Vö. Snyder, T.: Bloodlands: Europa zwischen Hitler und Stalin. München, 2014. (Magyarul: Véres övezet: Európa Hitler és Sztálin szorításában. Ford.: Szántó Judit. Park, Budapest, 2012.)

3 Schlögel, K.: „Lemberg – Hauptstadt der europäischen Provinz” in: uő: Promenade in Jalta und andere Städtebilder. Frankfurt am Main, 2003, 71.

4 Zagajewski, A.: Die kleine Ewigkeit der Kunst. München, 2014, 23.

Tartalom

Előszó

Prológus

Habsburg-idők

Az első világháború

Kis-Lengyelország

Lemberg modern korszaka

A skót kávéház

Szovjet uralom

Deportálások

Náci uralom

Weigl laboratóriuma

Stalag 328

Haláltangó

Epilógus

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

Képek jegyzéke

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Poltawski Nowy – SIL Open Font License