Borítóterv: Sánta Kira

Illusztrációk: Cserny Timi Pookah

Borítótipográfia: Csigás Gábor

Tördelés: Ackermann Andrea

Copyright © Kleinheincz Csilla, 2019

© Gabo Kiadó, 2019

Borítóterv © Sánta Kira, 2019

Illusztrációk © Cserny Timi Pookah, 2019

Borítótipográfia © Csigás Gábor, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-936-2

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Sárkányfi

Anyámat soha nem ismertem igazán. Szeretném, ha tisztán magam előtt láthatnám, de valamennyi homályos, gyerekkori emlékemet átitatja a vére. Az egész padlót beborította, mert egy sárkány szívéből ömlött ki, és bár ő maga visszaváltozott, emlékképeimben mindig rézpikkelyes lényként látom, ahogy szárnyait kitárva eltakarja előlem a gyilkosát.

Három napig nem mozdultam mellőle, és valahányszor kimerülten elaludtam, az olyan volt, mint ébredés egy rémálomból, felébredve pedig azt hittem, hogy lidércnyomás fojtogat. A vér megszáradt, szaga megülte a pincét. Egyedül voltam a vasvár mélyén anyám kiterült testével, de az arca már nem az övé volt: szemgödrében, elernyedt szája sarkában megült valami idegenség. Nézni sem bírtam, felmentem hát a felsőbb szintekre, és mintha nem épp az imént álltam volna fel a teteme mellől, anyámat szólongatva bolyongani kezdtem a szobákban.

Délibábnak hívták, és akkor úgy éreztem, valóban az: mintha mindig épp a következő helyiségben lett volna, hogy eltűnjön, amint átlépem a küszöböt. De egyre kevésbé tetszett ez a fogócska, és a végén már kiáltani sem tudtam, úgy berekedtem a sikoltozástól. A toronyban aztán megálltam és lerogytam. Úgy éreztem, az ablakon túl vár rám, ott lebeg nagy szárnyain, de már nem volt erőm felkelni, hogy megnézzem. Akkor talált rám Ünige.

Nem, valójában nem talált rám. Tudta, hol keressen, de akkor nem gondolkodtam el ezen. Hogy is tehettem volna? Négyévesen csak arra tudtam figyelni, hogy itt van egy asszony, aki átölel – nem az anyám, de valaki, akiből melegség árad, és gyógyfüvek illata lengi körül. Valaki, aki kimenekít a rémálomból. Valaki, aki azt mondja: „Csitt, csitt, minden rendben lesz”. A nők legősibb varázsigéje ez.

– Gyere, kicsi Rabonbán – mondta.

Új volt a név anyám becézései után – a régi nevemet Ünige lemosta rólam a vérrel együtt az udvari kútnál. Mindenestül újjávarázsolt: a pince egy tojás volt, amelyből csupaszon bújtam elő.

Ünige kitakarította és lezárta a várat, majd a nyakába kanyarította fekete kulcsát; emlékszem, mindig ott függött súlyosan két keble között. Évekig nem láttam az erdőket, amelyeket örököltem, addigi világom a vas- és rézrengetegben elenyészett anyám bársonyosan csengő hangjával, vörös haja lebbenésével együtt.

Nem kérdeztem, ki ez az agancsos nő, és miért jött értem. Még nem volt időm megtanulni, ki vagyok, ezért nem ellenkeztem, amikor Ünige elvitt az árnyékvadonba, és azt mondta, mostantól ott lakom. Kis kunyhó állt ott, kívül egyenetlen falú, belül lesimított vályog, amelynek gerendái között pókhálóként feszültek a színes gyapjúfonalak. Gyerekként sok estén át azzal múlattam az időt, hogy követtem a szálakat egyik saroktól a másikig. Két szobánk volt, mennyezetig magasodó polcokkal, és egy kis kert. A zöldségverem egykor rókavár volt, néha még mindig éreztem zugaiban a csípős ragadozószagot. Szokatlan ház volt, de akkoriban csak egy sárkány várához tudtam hasonlítani, és ahhoz mérten otthonosnak és kedvesnek találtam. Nem tudtam, hogy félnem kellene, ezért nem tartottam a határmezsgye kísértetvidékétől sem.

Jártál már az árnyékvadonban? Azt mondod, nem? Pedig minden alkalommal azon haladsz keresztül, amikor az emberek világából Héterdőbe jutsz és vissza. A félig megformált valóságok földje az, a se ott, se itt birodalma. Ünigével szellemházak, kísértetfák között éltünk, amelyek csak akkor szilárdultak meg, amikor elindultam feléjük. Mintha sűrű köd közepén laktunk volna abban a kis házban, ahová tompán beszűrődött a világok zaja, az autózúgás – amelyről sokáig azt sem tudtam, micsoda –, a baglyok távoli huhogása. Fémerdő rozsdaszaga keveredett el a benzingőzzel.

Sivár hely egy gyereknek, mégis szerettem. Megnyugtató volt, hogy új életet kaptam, fákkal és villanyoszlopokkal játszottam fogócskát – ahogy feléjük léptem, egyre távolodtak, míg végül beértem őket, és rájuk csapó tenyerem alatt megéreztem szilárdságukat. Ünige varázscérnát hurkolt a bokámra, hogy ne kóboroljak el messzire, ezért egyedül nem tudtam teljesen átlépni sem az emberek, sem a tündérek közé, de épp annyira valóságos lehettem számukra, mint a kísértetbokrok nekem. Egymás szellemei voltunk.

Az embergyerekek a túloldalon, a délibábként remegő városban néha láttak engem. Emlékszem, amikor először akadt össze a tekintetem egyikükével: azt hittem, valamiféle tükröt látok a fák között, és én bámulok vissza magamra. Aztán a gyerek megmozdult, felém mutatott, és csak amikor a saját karom nem emelkedett fel, döbbentem rá, hogy ő egy idegen, aki egyre valóságosabb, szilárdabb lett, ahogy a figyelmem sugara teljesen ráirányult.

Lenyűgöztek a többiek játékai, amelyekkel azonban csak addig játszhattam, míg teljes figyelmemet nekik szenteltem – a cérna a lábamon nem engedett teljesen át az emberi világba, és ha elkalandozott a tekintetem, a kölcsönkért roller, focilabda szertefoszlott a kezemben, és körém gyűltek az árnyékvadon fái.

– Játszhatsz velük – mondta nekem Ünige. – Emberek, ezért mindig több leszel náluk; de nem tölthetem ki minden napodat.

Nevelőanyám engedékenysége mögött talán az lapult, hogy szerette volna, ha magam jövök rá arra, hogy más vagyok, mint a többiek; de azt hiszem, inkább nem akart kegyetlen lenni. Látta bennem a gyereket, és nem akarta, hogy elsorvadjon. Így inkább hagyta, hadd tapogatózzak az emberi világban, próbáljak barátkozni, amennyire lehet – tudta, hogy úgyis visszatérek hozzá. Az emberek világa sosem lett igazán az enyém.

Nem tudom, a gyerekek mennyire tartottak valóságosnak. Döbbenetesen őszintén viselkedtek velem, különösen egy Gergő nevű kisfiú, aki megsúgta nekem, hogy az apja nem az apja, és hogy ha részeg, bezárja őt a szekrénybe. Mások előtt adta a nagyot, hangosan kacagott és mindig élesen, harsányan kiabált, velem pedig talán csak azért viselkedett másként, mert tudta: nem vagyok igazán jelen, és úgyis eltűnök magamtól. Egy csak percekre, órákra létező árnyéknak bátran elárulhatta a titkait.

Ünige elképzelései az embergyerekekről azonban óhatatlanul is éket vertek közénk. Úgy éreztem, mivel különös jelentőséggel bír a puszta létezésem, minden játékban nekem kell a vezérnek lennem, és bár legtöbbször ez így volt, sokszor ütköztem abba, hogy nem értem az elképzelt kalandokat, és egy szempillantás alatt a peremre szorultam. Ilyenkor a legegyszerűbb volt faképnél hagynom őket, és visszamenekülnöm az erdőbe.

Tudták, hogy eltűnök, és sokáig szerettek is volna velem jönni, de a fák nem engedték. Engem soha nem támadott meg az erdő, de feléjük fenyegetően rázták az ágaikat, és azután mindig éreztem a gyerekekben valami neheztelő tartózkodást, mintha én tehettem volna arról, hogy létezik a határ, és vannak szabályok és tiltások.

Képzelt barátként kísértem őket, ameddig a pórázom engedte, és különös fogalmakat leíró, ízes szavakat tanultam tőlük. Ők magyarázták el nekem az emberi világot, és furcsa módon a tündérit is. Királyokról, boszorkányokról, három kívánságokról meséltek… és sárkányokról.

Király Kis Miklós. Nem tudom, így hívták-e anyám gyilkosát, de amikor meghallottam a mesét, olyan forró düh öntött el, hogy nem bírtam magamban tartani, kiszakadt a torkomból, akár egy ércízű sikoly, és a harag messzire lökte tőlem az emberi világot, szertefoszlottak a házak, kerítések, a gyerekek arca, a járda aszfaltja, és mögötte ürességet pillantottam meg, mely betüremkedett a világ résein.

A sikoly valami erőt szabadított el bennem. Kaparta a torkomat, és amikor ijedtemben Ünigét hívtam, a neve mentaízzel árasztotta el a nyelvemet, a nevelőm pedig úgy termett ott előttem, akár egy bábu, amelyet hirtelen letettek a játéktáblára.

– Mi… mi volt ez? – kérdeztem tőle sírva.

– A hatalmad – válaszolt, és betakart bőrköpenyével.

Gyerekkoromban Ünigét megelevenedett szobornak láttam, amelyet a védelmemre rendelt ki valamiféle felsőbb hatalom, és ő maga is ezt a benyomást igyekezett erősíteni bennem. Gyakran célozgatott „rájuk” – utóbb elárulta, hogy a végzetnőkre gondol a világ tetején, amitől még nagyobb jelentőséget nyert az egész –, akik számára fontos vagyok, és új nevemet is úgy használta, akár egy rangot. A hercege voltam, és minthogy a ház körül minden munkát ő végzett el, sokáig én is úgy gondoltam, az a legfontosabb feladata, hogy engem szolgáljon. Ha olykor napokra el is tűnt, akkor is csak azért tette, hogy új holmikkal térjen vissza számomra. Mint mondta, a sárkányvér különleges előjogokkal ruház fel, de ezt addig nem éreztem át igazán, míg az első varázslat karcosra nem szántotta a torkomat.

Te is sárkány unokája vagy, talán te is érezted már a Rengeteg forrásait. Nem kutak, sokkal inkább szabálytalan rések ott, ahol a két világ egymásnak feszül. Az erő úgy bugyog át a réseken, akár a víz, de mielőtt magába szívná a tündérvilág földje, megcsapolhatjuk. Hogy honnan jön? Csak találgathatunk. Van, aki azt mondja, kiapadhatatlan forrás, amit a világ teremtésekor fakasztottak. Van, aki azt mondja, a halál birodalmából szivárog át a varázs, így törleszt azokért, akiket elragad. Ez megmagyarázná azt is, miért csak mi, sárkányok és gyermekeik tudjuk megérinteni ezt a hígítatlan mágiát, és miért erősebb a varázslat háború vagy járvány idején.

Ünige egyszerre volt a tanárom, a dajkám és az őröm – bár ez utóbbit csak később, tízéves korom körül kezdtem megsejteni. Nem véletlenül vitt a határra: itt volt a legerősebb a sárkányhatalom, és itt nem találkozhattam senki mással rajta kívül, csak szellemképként. Úgy formálhatott, ahogyan akart, és ez is volt a célja. Ő maga egy csonttal szelídítette meg az őrfákat, hogy elfogadják, mivel nem volt benne egy csepp embervér sem – a csuklójára kötve hordta, és csak sokára értettem meg, hogy valószínűleg a vasvárból hozta el, és az apám egyik ujjperce lehetett.

Kérdezhetnéd, miért fogadtam el kételyek nélkül Ünige felügyeletét. De mi egyebet tehettem volna négyévesen, mint hogy vele tartok? A fölöttem gyakorolt befolyása sűrű hálóját szemenként szőtte, olyan észrevétlenül, ahogy a sarokban dolgozik a pók, és amikor ráébredtem a háló jelenlétére, már nem akartam szabadulni belőle.

Szerettem. Utólag belegondolva hasonlóképpen, mint anyámat: szeretetnek magyarázva a dicséretet, az elismerő simogatást, a büszkeséget, amikor egy-egy feladatot sikeresen végrehajtottam, vagy ha a hangom tökéletes dallamívben szárnyalt. Ő soha nem mondta, hogy szeret, és csak jutalomképpen kaptam tőle ölelést. Mégis, évekig rá irányítottam szinte minden szeretetemet, mert nem akadt más, és boldog voltam, amiért figyelme középpontjában állhatok.

Amikor hozzá kerültem, még nem tudtam, hogy máshová is mehetnék, az emberi világban megismert gyerekek pedig végső soron mindig idegenek maradtak számomra, mert a játékon kívül nehezen értettem meg még a beszédüket is, és később, amikor a tanulmányaim során elkezdett kinyílni előttem a világ, már a legendák és elvárások szövevénye tartott fogva. Bár a varázscérnát egy idő után levette a lábamról, hiába léptem át az emberek világába vagy tértem vissza a Rengetegbe, Ünige láthatatlanul mégis ott maradt, és mindig visszatértem hozzá, hogy megdicsérjen és új feladatot rójon ki rám.

Hétéves korom környékén megbetegedtem. A megfázás, köhögés mindig is elkerült, de ezúttal láz rázott, és nagy, piros foltok lepték el bőrömet. Május volt, úgy éreztem, koponyámban összegyűlt az ablakon beszállingózó nyárfaszösz, és elnyomta a gondolataimat. A fénynek éle lett, a hangok haraptak.

Emlékszem egy homályos alakra, aki fölém hajolt, és cickafarkszagú borogatást tett a homlokomra. Egy cseppet sem lepődtem meg rajta, hogy tudom, ki ő, ugyanígy ült mellettem akkor is, amikor kicsi voltam, és szintén láz kínzott. Arra gondoltam, elvékonyodott a halál fala, és azon keresztül hajolt át hozzám.

– Anya – szólítottam meg.

– Nincs anyád – mondta, és elhúzódott.

A szívem nagyot bukfencezett, mert ez a mozdulat, ahogyan elfordult, kihúzta kezét az enyémből, és olyan elérhetetlen távolságba vonult, ahol nem ölelhettem már meg – még ez is anyámat idézte.

Akkor, abban a pillanatban értettem meg, mi történt három évvel azelőtt a vasvár pincéjében, miféle vörös nyomta el anyám hajának vörösét. Ünige hagyta, hadd sírjak, és a keze végig ott lebegett fölöttem, egyszer sem engedte le az arcomra, hogy megsimogasson. De jelen volt, és akkor úgy éreztem, ennyi is elég.

Az emberek világa kevésbé vonzott, mint a tündéreké, bár látszatra nyüzsgőbb, elevenebb volt. Talán mert korai éveimben a Héterdő csendjéhez szoktam, az ablakokon beáramló zöld illathoz, melybe belekeveredett valami árnyalatnyi sósság is, és megéreztem, hogy odaát, ahol a tárgyak is különös tapintású anyagokból készültek, és halk zúgás vibrált a levegőben, mindig idegen leszek.

Ünige sem akart eligazítani benne. Miután tízéves koromban levette lábamról a varázscérnát, és már át tudtam lépni az emberek világába, minden alkalommal a lelkemre kötötte, hogy ne merészkedjek messzire, és miután hazatértem, mohón és gyanakvással kérdezett ki. Kérdéseiből úgy tűnt, hogy csak homályos, az árnyékvadon szellemképeiből leszűrt elképzelései vannak a másik oldalról, és fölényben éreztem magam vele szemben, még ha tapasztalataim kezdetben csak a félig-meddig barátoknak tartott gyerekek házában vendégeskedésre és közös bolti bámészkodásra terjedtek is ki, és ahhoz a tudáshoz is szégyenkezés tapadt, mert Gergőhöz és a többi fiúhoz képest szánalmasan keveset értettem, és ezt egyre nyíltabban az orrom alá dörgölték. Miután pedig iskolába kezdtek járni, már ők kérdeztek, kellemetlen, hitetlenséggel fűszerezett kérdéseket tettek fel, amelyek mögött az húzódott meg, hogy hazug vagyok és nagyképű. Egyre kevesebbet jártam át az emberekhez, és egy jó ideig fel is hagytam vele, de nevelőanyámat utána is szerettem kiigazítani. Ünige azonban nem bírta elviselni, hogy nem irányíthatja a véleményemet, és hosszas magyarázatokat fűzött a látottakhoz, amelyek azonban egyre inkább csikorgó ellentétben álltak mindazzal, amit láttam: a száguldozó autókkal, a televíziókkal, a pénztárgépekkel, biciklikkel, emberi szabályokkal.

De te nem az emberföldről akarsz hallani, azt ismered magad is. Te otthon vagy odaát, ott születtél, ott nevelkedtél. Én azonban mind a mai napig nem szoktam meg a világodat.

Mindketten két világot kaptunk, hogy kedvünkre kóborolhassunk bennük, és ezzel együtt kettős felelősséget is. De nem kaptunk hozzá két szívet, sem két életet. Az egyik mindig mostoha marad; ha ott is élünk, mégsem egészen ott.

Egyre többször kérdeztem rá Ünigénél, ki vagyok. Azt tudtam, hogy anyám sárkány, és hogy apámat az emberek földjéről rabolta el régen. Elmondta, amit tudott Délibábról, és ezt egy darabig elégnek éreztem, bár most már tudom, alig volt több a semminél. Azonban választ adott arra, miért vitt magával, mi végre a tanulás, a képességeim gondos csiszolása, miért hív csak Bánnak, mintha a cím elég volna név helyett. Elvégre két erdőt örököltem, és ahogy cseperedtem, a hatalmuk lassan belém szivárgott.

– Láttam a világ végét – mondogatta Ünige. – Emiatt jöttem el az Üveghegyről, hogy megtaláljalak. Te leszel az, aki megmentesz mindannyiunkat. Feladatod van, Rabonbán.

Néha úgy éreztem, sürget, és gyakran hatalmasodott el rajta valami fekete ború, amikor engem sem bírt elviselni maga körül, és éreztette, hogy valami fontos hivatást hagyott ott a kedvemért. Ilyenkor azt mondta, azért tette ezt, mert neki kell megváltania a világot. Nem értettem, és vártam, hogy megint dicsérjen, azzal biztasson, hogy különleges vagyok. Gyerekként nem voltam képes felfogni, hogy mindkettő igaz lehet: hogy Ünige magát látta a világ megmentőjének, és engem az eszköznek, amellyel végrehajthatja a feladatát.

Akikkel Héterdőben találkoztam – és nem voltak sokan, néhány beszélő állat, nemtő és manó –, azok csak annyit tudtak, hogy sárkány fia vagyok, és azzal az óvatos tisztelettel szóltak hozzám, ami a fajtámnak kijár. Ünige lassan kiterjesztette birodalmamat a réz- és vaserdőkre is, de a határukon túl már éreztem a varázsfonal szorítását – míg rajtam volt. Ezt azzal magyarázta, hogy a többi erdőben mások uralkodnak, és gyerekként veszélyes lenne még Rapsonnéval összemérnem a hatalmamat.

Szerettem az erdeimet, megnyugtató élettelenségük, ürességük balzsam volt egy-egy emberi világba tett kirándulás után, és a csillogó levelek fényjátékát figyelve sokat gondolkoztam mindazon, amit láttam és tapasztaltam. Az emberek országától megfájdult a fejem, hosszú ideig elviselni sem bírtam, és még most is kerülöm a tömeget, ahol csak tehetem. Számomra a Rengeteg néptelen nyugalma volt a természetes, és Gödöllőt, de különösen a később megismert Budapestet sokszor olyannak láttam, mint egy felrúgott hangyabolyt, ahol a levegőben – számunkra érzékelhetetlenül – a pánik szaga terjeng.

Ünige is része volt a megszokott biztonságnak és nyugalomnak, szerettem hallani a duruzsolását, miközben a hajamat fésülgette ujjaival, amikor éppen jó kedvében volt.

– Rabonbánom, hercegecském… Kicsi herceg, kicsi Bán…

Azt éreztette velem, hogy különleges vagyok. Még a szidásában is fölfedeztem a kivételes figyelmet, és szinte belerokkantam abba, ha ügyetlenségemben vagy figyelmetlenségemben csalódást okoztam neki. Amikor nagy ritkán bátornak, okosnak nevezett, valóban azzá is lettem a dicsérettől, és a veszéllyel mit sem törődve szökkentem át a meredek patakmedreken, vagy loptam ki a mézet a vadméhek odvából, a hangom pedig szárnyra kapott, és végigzengett az erdőn, valahányszor megláttam az arcán a leplezett ámulatot.

De akármit is tettem, neki nem volt elég. Azt mondta, ő már látja azt, kivé válhatok, és mindig, mindig elmaradtam ettől a képtől és a fejében élő tervtől. Mindig lassabb, gyengébb és ostobább voltam, mint ahogyan várta, és éhesen csipegettem fel a kurta dicséreteket a földről, hogy aztán éjszakánként ezekkel űzzem el a kudarc érzését.

Rabonbán akartam lenni, az ő hercege, miközben sejtelmem sem volt arról, ez a név valójában mit takar.

Talán nehéz megértened, miért töltött be Ünige olyan fontos szerepet az életemben, de vedd figyelembe: mást rajta és az anyámon kívül sokáig nem is ismertem. Sokszor gondolkodtam rajta, vajon, ha Délibáb nem hal meg, megkaptam volna-e azt, amire még szavaim sem voltak. Ölelést, simogatást, biztató szót. Ezek csak árnyékai annak az érzésnek, aminek mögöttük kellene húzódnia, és amit a szívem – amíg még az enyém volt – tehetetlenül erőlködve próbált magához vonzani.

Gyerekként úgy hittem, Délibáb jó anyám lett volna, de azóta másként gondolom. Sárkány volt, és talán jobb is, hogy Ünigétől kaptam az árnyékszeretetet, nem tőle. De hogy a rosszabb sorsot elkerültem-e ezzel?

A te anyád hiányában ott visszhangzott a szeretete. Az enyémében csak a kétely, még most is, múlhatatlanul.

Az életem Ünige körül forgott, de tizenegy éves koromra kezdtem kerülni a társaságát. Annyira áthatotta a napjaimat az illata, a szigora, a céltudatos figyelme, hogy jólesett elszökni előle. Sok időt töltöttem az erdeimben, gátat építettem a patakokra ágakból és sárból, énekeltem, és feleletül madarak érkeztek a messzi tájakról, virág- és kenyérillatot hozva a szárnyuk alatt, sziklákat mozgattam varázslattal, és dombot emeltem a rézerdő közepén, ahonnan szétnézhettem.

Arról ábrándoztam, hogy egy napon felmászom az Üveghegy tetejére. Ünige óva intett még a környékétől is, bár azt nem magyarázta el, miért.

– Még nem jött el az ideje, Rabonbán.

– Mikor jön el az ideje?

– Ha három vasbocskort elkoptatsz, három vaskenyeret megeszel – mondta tréfásan, aztán kihessentett az ajtón.

Így aztán a dombról néztem végig az erdőn, és bámultam az Üveghegy sötét szívét. Szépországig nem láttam el, hiába tudtam, hogy ott van. Ünige nem titkolta, hogy néhány éven belül el kell majd indulnom oda vándorévre, és amennyire tőle telt, felkészített rá. Vártam és féltem egyszerre, de éreztem a bizonyosságot is, hogy mennem kell. Valami várt ott rám, az úton.

A magam emelte, földből kiénekelt dombról láttam meg a rézerdőben a házat.

A vasvárat már ismered. De a rézerdő csak vadonból áll, és egy nagy rétből az erdő mélyén, ahová a szarvasok és őzek járnak. A ház azonban egyik napról a másikra ott termett. Izgatott lettem, mert még mindig nem találkoztam más tündérrel Ünigén kívül, akkoriban még Rapsonné lányaival sem, és biztos voltam benne, hogy kisebb lény nem építhette.

Lenyargaltam a dombról, és átvágtam a rézerdőn a házhoz, amely egy tisztás peremén állt. Nem az én fáimból készült, hanem közönséges, szürke gerendákból, amilyeneket az emberi világban láttam egy-két helyen. Nem csillogott, és csúfnak találtam volna, ha az izgatottság le nem köti minden figyelmemet. A kéményéből nem bodorodott füst, az ablakai függönytelenül meredtek a tisztásra, de mögöttük nem látszott más, csak homály, mintha koszos lenne az üveg.

A bejáratba nem illesztettek ajtót, csak sötéten tátongott. Valami furcsa, szerves szag áradt belőle, mint a meleg komposzt, és egy pillanatra megtorpantam a küszöbön. A szemem még nem szokott hozzá a homályhoz, de válaszfalakat láttam, és bútorokra emlékeztető tömböket. Tettem egy lépést befelé, és akkor a szemöldökfa megmozdult mögöttem.

Megpördülve láttam, ahogy az ajtó zsugorodni kezd. Gyerek voltam még, kifértem volna, ha azonnal ugrom, de meglepetésemben megdermedtem. Csak amikor már majdnem eltűnt a fény, döbbentem rá, hogy nem egy házban állok.

A kontyu melegen vett körül, a falak megmozdultak. Úgy képzelem, elégedett lehetett, amiért ekkora zsákmányra tett szert. Nem tudom, honnan jöhetett, de akkorára nőtt, hogy útközben biztosan nem éhezett. Talán kezdetben erdei állatnak, odvas fának adta ki magát, míg akkorára nem hízott, hogy megpróbálkozhasson a ház álcájával.

Nem voltam azonban közönséges gyerek, és bár találkozhatott már tündérekkel, olyannal biztosan nem, amilyen én voltam. Akkor még nem tudtam, hogy mennyivel erősebb a hatalmam a hétköznapi tündérekénél, de utólag már sejtem, hogy a meglepetése legalább annyira a segítségemre volt, mint a fájdalom, amit okoztam.

Ünige mindig azt mondta, ha bármi veszély fenyeget, csak arra ügyeljek, hogy énekelni tudjak. Ezért, amint összezárult körülöttem a ház, kinyitottam a számat, és máris megéreztem a menta ízét.

Azt a varázslatot énekeltem, amellyel a sziklákat szoktam kitépni a földből. Amíg a dombot építettem, sikerült addig tökéletesítenem, míg a hangok olyan természetesen simultak össze, mintha maguk a kövek recsegnék dalukat.

Hallottál már énekelni? Milyennek találtad? Nem szavakat használok, hanem a természet hangjait. Tudom utánozni a rigót, a sast, a patak csobogását, az ágak reccsenését, a mormota füttyét, a jég rianását… Ha azt mondom, énekeltem, csak megtévesztelek.

Rettegtem. A falak egyre csak tolakodtak felém, és megéreztem a kontyu remegését. Eleven volt, én pedig a bendőjébe kerültem. Soha nem találkoztam még hozzá hasonlóval sem, és csak annyit tudtam, hogy menekülnöm kell.

Az énekem feltépte az oldalát, összetörte a csontjait, és vért fakasztott a falakból. Sűrű, bűzös vért, amitől még inkább megvadultam. Egy-két pillanatra elakadtam az éneklésben, össze voltam zavarodva, nem tudtam, milyen hang következik, de aztán a félelmem gyűlöletté vált, ki akartam törni, el akartam pusztítani ezt a lényt, amelyik betüremkedett a területemre, akár egy kelés.

Megöltem. Akkor gyilkoltam először.

Számít, hogy kontyu volt, és felfalt volna, ha hagyom? Valamennyit biztosan. De ahogy ott álltam a szétfeszített, vérző falak között, a rettegés és düh múltával leginkább veszteséget éreztem. Amit tettem, visszafordíthatatlan volt, jóvátehetetlen.

Öltem, és Ünige később azt mondta, ez volt az első próba, én pedig kiálltam.

Ezután másként nézett rám, de én is magamra. A kontyu vére most már valóban Rabonbánná tett: herceggé, aki hatalmasabb, mint az erdő és a benne élő lények. Talán hatalmasabb, mint Ünige, bár ezt a gondolatot sokáig csak éjszaka mertem ízlelgetni, amikor ő aludt. Még mindig parancsolt nekem, és még mindig kínzóan vágytam a dicséretére, de már láttam, hogy ő sem tévedhetetlen, és nem tud mindent. Kóválygott a fejem, amikor belegondoltam, hogy talán van, amit jobban tudok nála. Úgy éreztem, kicsúszik alólam az ágy, és a semmiben lebegek – mert ha nincs az ő tapasztalata és hatalma, amire támaszkodhatok, akkor egyedül maradok.

Nem felejtettem azonban el, hogy a kontyut egyedül győztem le, nem kiáltottam Ünige után, eszembe sem jutott, hogy segíthetne, vagy akár az, hogy egyáltalán a világon van. A szörnyeteg meleg, hússzagú belsejében csak a varázsdal járt a fejemben.

Az egyik nap, nem sokkal azután, hogy megöltem a kontyut, Ünige elvitt a peremerdő egyik fájához. Már ismertem, elsőként derengett fel, valahányszor egyik világból a másikba léptem volna. Sudára az eget verdeste, lombja karcsú volt, akár egy nyárfáé, törzsét tizenegy éves gyerekként nem értem át. Gyökerei a földön terpeszkedtek, akár egy széttárt ujjú kéz.

Amikor megkérdeztem Ünigét, miért hozott ide, azt felelte, hogy ki kell húznom a fát. Amikor azonban énekelni kezdtem a földet bűvölő éneket, botjával a fejemre koppantott.

– Nem. A magad erejéből.

– De az lehetetlen!

– Ha megteszed, elmondom, ki vagy.

Azzal otthagyott a fa alatt. Tudta, hogy nem leszek rá képes, nem akart hát tétlenül várakozni, amíg erőlködöm. Vagy talán nem akart megszégyeníteni azzal, hogy szenvtelenül figyeli nyögdécselésemet, ahogyan a látszat kedvéért nekiveselkedem.

Mert csak a látszat kedvéért tettem, hogy megnyugtassam a lelkiismeretemet: megpróbáltam. Még abban sem voltam biztos, hogy varázslattal meg tudnám ingatni a fát, nemhogy puszta kézzel – csak egy fiú voltam, még nem is legénnyi. Átöleltem a törzset, arcomat a durva kéreghez szorítottam, és nagyot rántottam.

A fa meg sem moccant. Nem is számítottam egyébre.

Nem erőlködtem fölöslegesen. Éreztem, milyen apró és gyenge vagyok a faóriáshoz képest, milyen tömege van a törzsének, milyen szilárdan kapaszkodik a földbe, mennyire megingathatatlanul eleven. Én pedig a tövében nem voltam más, csak egy apró cincér, mely végigbóklászik az avaron, és hősnek képzeli magát.

A fejemben azonban ott motozott Ünige ígérete. Ha kihúzom a fát, elmondja, ki vagyok. Ki vagyok valójában én, aki nem találtam a tükörképemet sem a gödöllői gyerekek arcában, sem a Rengeteg messziről kilesett többi lakójában. Nem voltak testvéreim sem az emberek, sem a nemtők, manók, még Rapsonné és lányai sem, akiket Ünige parancsára csak egy megbűvölt üveggolyón keresztül figyeltem. Tizenegy évesen úgy képzeltem, ha nevelőmtől megkapom a magyarázatot arra, hogyan kerültem ide és mi a feladatom, megváltozik az életem.

Ez az érzés talán számodra sem ismeretlen.

Még egyszer nekiveselkedtem, mindhiába. A fa részvétlenül susogott fölöttem.

Dühösen és csalódottan csörtettem haza, ahol Ünige szótlanul elém tette az ebédet, és maga is leült enni. Nem tett szemrehányást, nem kérdezett rá, sikerült-e akár megmoccantanom a fát, csak komótosan merítgette kanalát a levesbe.

– Túl gyenge vagyok hozzá – ismertem be, és szégyen fogott el, pedig az eszem azt súgta, nincs abban semmi szégyellnivaló, ha egy gyerek nem tud tőből kicsavarni egy fát.

Ünige rám meredt.

– Akkor légy erősebb!

Nem szólt többet hozzám. De én azt akartam, hogy beszéljen, kérdezzen, vezessen rá a megoldásra. Azt akartam, hogy dicsérjen meg, és talán, talán simítsa is meg a vállamat.

Másnap kimentem a fához, és beszélni kezdtem hozzá. Már nem emlékszem, pontosan mit mondtam: valószínűleg szidalmaztam, kérleltem, megosztottam vele kezdetleges vágyaimat, az álmokat, amiket abból a kevésből szőttem, amit magam körül láttam, és amit Ünige elejtett szavaiból összegyűjtögettem. Jólesett kimondani, ami akkor már egyre feszítőbben fortyogott a szívem mélyén: hogy számomra nem elegendő a peremvidéken élt élet, célt akarok kapni.

S nem csupán azt, de tiszta képet is magamról.

Aznap is hiába cibáltam a törzset, hiába nyúztam le tenyeremről a bőrt. Még varázslattal is megpróbálkoztam, megrángattam alatta a talajt, de aztán forrón elöntött a bűntudat és az érzés, hogy valami tiltottat cselekszem. Egyfolytában magamon éreztem Ünige tekintetét.

Az a bolond ötletem támadt, hogy ha a magam erejéből kell boldogulnom, talán az lesz a legjobb, ha kiásom a fát. Ahogyan a látóhatáron csillogó Üveghegy kúpját is folyamatosan koptatja a minden évben rászálló madár, mely megfeni rajta a csőrét, úgy én is lapátonként el tudom hordani a fa gyökerei közül a talajt, míg már nem lesz mibe kapaszkodnia.

Nekiláttam hát ásni.

A levegő mindig körülvesz minket, mégsem vagyunk ennek tudatában, csak amikor lehűl, felmelegszik, szélként kavarog. Lélegzetvételeink zöme észrevétlen múlik el, pedig ezektől függ az életünk. Ugyanígy elfogadjuk a nap és a hold fényét, éjszaka a sötétség mindenre rátelepedő leplét. Ugyanilyen természetesen fogadtam el azt is, hogy életem során mindvégig figyeltek, és nem tudatosodott bennem egészen addig, amíg el nem kezdtem vesződni a fával.

Ez a láthatatlan figyelem életem minden percében őrködött felettem. Ahogy ásni kezdtem, egy idő után szúrni kezdett a lapockám köze, mintha vasvillát állítottak volna belém, de hiába egyenesedtem ki, mozgattam meg karomat, derekamat, nem múlt el. Nem is múlhatott, hiszen nem az izmaimba állt görcs, nem a hajlongás fárasztott ki – bár keserves munka egy gyereknek az ásás –, hanem valami addig nem tudatosult figyelem élesedett ki körülöttem.

Néznek. A gondolat hirtelen ötlött fel bennem, de utána már nem tudtam szabadulni tőle. Fölegyenesedtem a gyökerek közti gödörben, és körbepillantottam, de az erdő peremén nem mozdult semmi, csak a lombok susogtak.

Hirtelen bizonyosan tudtam, hogy akikre Ünige célozgatni szokott – akiknek titokzatos, rám vonatkozó terveit emlegetni szokta –, engem figyelnek, és figyeltek talán már születésemtől fogva, csak annyira megszoktam tekintetüket, hogy eddig fel sem tűnt.

– Kik vagytok? – kérdeztem őket, de nem feleltek, csak figyelmük zümmögött méhrajként körülöttem. Egyszeriben ostobának éreztem magam, ahogyan ott állok a gödörben, kezemben az ásóval, mert ez nem lehetett a megoldás, ebben nem volt semmi különleges, hősies vagy meglepő. De az idegenek valamiért éberen lestek, izgatottabban, mint valaha, és tudni akartam, miért.

Figyelmesebben megnéztem a fát. Hatalmas volt, erős, a törzsén sem korhadás, sem repedés nem látszott, gyökerei derékvastagon fúródtak a földbe. Nem csoda, elvégre a világok ütközéséből fakadó erő táplálta.

Jobban megnéztem a földet, de nem csak a szememmel. Követtem a gyökereket lefelé, a résbe, amely a tündér- és az embervilág között húzódott, és ahonnan buzgárként tört fel a hatalom. Annak az ízét jól ismertem, az táplálta a saját varázserőmet, és tetszésem szerint meg tudtam csapolni. Ünige hosszú heteken át a fogásom erősségét gyakoroltatta velem: hogyan csurgassam vékony sugárban a hatalmat, és hogyan markoljak belőle hirtelen minél többet, ha szükségem van rá.

Az irdatlan fa gyökerei ebbe a résbe kúsztak le, és hozzám hasonlóan a világok közt fakadt hatalomból táplálkoztak. Ezért nőtt ilyen óriásira a fa, ezért nyúlt majdnem az égig, ezért a kicsattanó egészsége, megingathatatlan tömege, amit egy tizenegy éves fiúnak esélye sem lehetett megmozdítani, és ezt Ünige is nagyon jól tudta. Nem is a vállam vagy a karom erejére volt kíváncsi.

Mint ahogy a titokzatos figyelőim sem.

A lombok között halk suttogás kélt, de nem tudtam kivenni a szót, amit a levelek ismételgettek. Négy üteme volt, még soha nem hallottam korábban, ezért a fülem nem ismerte fel.

Figyelmemet ismét a fára és a gyökereire fordítottam. Ugyanabból a hatalomból szívta az erejét, mint én, és ez azt jelentette, hogy el is vehettem tőle. Lenyúltam hát a mélybe, a forrásba, és magamba szívtam-énekeltem a varázserőt. Nem használtam fel, nem engedtem szabadjára, csak megőriztem a testem mélyén, hogy bármikor hozzáférhessek.

A hatalom kiapadt a kövek és a talaj szemcséi közül, mögötte az agyag keményen és élettelenül gyűlt csomókba, közöttük pedig repedések támadtak, melyek egyre szélesedtek. Göröngyök váltak el egymástól, és tapadtak a gyökerekhez, de már nem volt közöttük kapcsolat, nem tartotta össze őket semmi. Porhanyós és lyukacsos lett a föld a fa alatt, és a korona megreszketett.

Lassan erőt csepegtettem karizmaimba, óvatosan, nehogy kárt okozzak, majd odaléptem a törzshöz. Magamon éreztem a figyelő tekinteteket, és egy pillanatra elbizonytalanodtam, féltem a kudarctól. Ha az ötletem csődöt mond, itt állok majd tehetetlenül és nevetségesen.

Aztán mégis nekiveselkedtem, mert nem tudtam elképzelni azt sem, hogy ne próbáljam megmozdítani a fát. Nem értem át a karommal, de nekisimultam a kéregnek, és amennyire tudtam, átfogtam. Aztán megemeltem.

A fa hamarabb mozdult meg, mint hogy elhittem volna, hogy ez lehetséges. Az elszívott hatalom és az elmorzsolódott agyagkoloncok dacára – amelyek korábban lehorgonyozták a világok peremén – sem gondoltam, hogy valóban meg tudom ingatni. A törzs azonban megmoccant, és reccsenés hallatszott valahonnan a föld mélyéből. Éreztem a fa súlyát, magasságát, és minden erőmmel megtaszítottam.

Amikor megbillent, majdnem elvesztettem az egyensúlyomat, és alattam megemelkedtek a gyökerek. Nekitámaszkodtam az előredőlő törzsnek, majd ismét meglöktem. Ahol a kezem a fát érte, felhasadozott és megrepedt a kérge, mintha egy befagyott patak vékony jégbőrére csaptam volna ököllel.

Fülsiketítő recsegés-ropogás hallatszott, és a törzs dőlni kezdett. Egyből félreugrottam, aztán hatalmas ütést éreztem, ahogy egy földből kiforduló gyökér eltalálta a hátamat, és odébb repültem. Kiszakadt belőlem a levegő, és egy pillanatra megszédültem. A fa eldőlt, a korona megbillent, és emiatt úgy tűnt, mintha az egész világ bukfencet vetett volna velem. Odébb hengeredtem, és hason fekve bámultam, ahogyan a faóriás döndülve végigvágódik az erdő talaján, ágakat törve le, magával rántva kisebb társait.

Aztán csend támadt, hatalmas, halott csend, mintha az erdő is félve összehúzta volna magát, és pisszenés nélkül várta volna, mit teszek.

– Ezt szerettétek volna? – kérdeztem láthatatlan figyelőimtől. Éberségük mintha alábbhagyott volna a fa kidőlése után, de még mindig velem voltak, most már ismerős, állandó jelenlétként.

Nem válaszoltak.

Lassan feltápászkodtam, és sántikálva elindultam vissza, a kunyhóhoz. Ünige elém jött, és az arcán büszke mosolyt láttam, amitől forróság öntötte el a szívemet. Erre vártam, ezt akartam látni.

Most már én is megengedhettem magamnak, hogy büszke legyek.

– Ügyes voltál, kis fanyűvőm – mondta. – Úgy látszik, valóban te vagy Ezüstkezű.

Ez volt az a szó. Amit a lombok suttogtak. E-züst-ke-zű.

Bár még nem tudtam, mit jelent, éreztem, hogy most kaptam meg a választ arra, ki vagyok, és mi a dolgom a világon.

Ünige korábban gondosan kerülte Ezüstkezű mítoszait, de most, hogy új nevet adott nekem, lassan megismertem őket. Ezüstkezűt, aki legyőzte a sárkányokat. Ezüstkezűt, aki visszahozta az életbe a szerelmét. Ezüstkezűt, akinek a keze a másvilág folyójában maradt, amikor inni merített belőle.

Hamar feltűnt, hogy a mesék között egyedül Ezüstkezű neve az állandó. Még a neme sem volt biztos: hol legkisebb királyfi volt, hol szegény libapásztorlány, hol boszorkány, hol varjú fia. Az alakja és a sorsa megfoghatatlanul változott, és ez szorongást keltett bennem. Nem lehetséges, hogy Ünige téved? Hiszen én sárkány fia vagyok, nem szegény legény, óriásölő, még kevésbé királylány. Amikor azonban rákérdeztem erre Ünigénél, élesen válaszolt, mintha bosszantaná az ostobaságom.

– Ezek a mesék a tündérek vágyait tükrözik. Régóta várnak már Ezüstkezűre, nem csoda, ha hozzáköltöttek mindenféle hőstettet. Mert kicsoda Ezüstkezű?

– Hát ez az! – kiáltottam fel. – Nem tudni!

A fejemre koppintott kemény bütykével.

– Hős. Ennyit kell róla tudnod. Ennyi bizonyos. A hős, akinek meg kell mentenie a világot.

– Mitől?

Ünige szája elkeskenyedett.

– Tudod-e, ki voltam, mielőtt a szárnyaim alá vettelek?

– Szarvastündér? – Már amikor kimondtam, tudtam, hogy ezúttal valóban ostobaságot kérdeztem. Nevelőm türelmetlenül csettintett a nyelvével, de nem ütött a fejemre újra.

– Végzetnő – súgta érdes hangon, és hunyorított. – Egy jó darabig ott éltem – mutatott felfelé, és nem tudtam, az égre vagy az Üveghegyre céloz-e. – Beleláttam a sorsfolyóba. És láttam a közelgő áradatot, mindannyian láttuk, és azt is, hogy csak Ezüstkezű tud az útjába állni. És láttalak téged is. Láttam, mivé válhatsz. És teszek róla, hogy az legyél, akinek lenned kell.

Abban a pillanatban világossá vált, miért éltünk a peremen – vagy legalábbis azt hittem, megértettem az okát. Azért tartott maga mellett, azért állított újabb és újabb próbák elé, azért hajszolt egyre, mert hőst akart faragni belőlem, a világ megmentőjét.

És én elhittem neki, hogy az lehetek. Az akartam lenni. Kivételes.

Az meg sem fordult a fejemben, azért élünk a világok között, hogy ne érjenek el a végzetnők – azok, akik száműzték Ünigét, és akik meggyőződésével és szabályaival szembefordult.

Egyre nehezebbek lettek a napok, a hetek, a hónapok. Az erdeimben élő madarak és őzek lassan hozzászoktak a jelenlétemhez, ahhoz, hogy órákon át futkosok, sziklákat emelgetek, patakmedreket szántok fel. Puszta kézzel fákat csavartam ki a földből, árkot vájtam a váram köré, egy toppantással leráztam a leveleket az ágakról, melyek csillogó késekként fúródtak a földbe, és végig magamon éreztem nemcsak Ünige, de a végzetnők tekintetét is.

Most már tudtam, hogy ők figyeltek engem. Sokáig úgy gondoltam, a lehetőség miatt, amelynek záloga voltam, hogy hős lehetek, de ahogy eltelt egy év, kettő, lassan kikopott belőlem a bizonytalanság és a kétely, és Ünige is úgy emlegetett, mint aki biztosra veszi, hogy én vagyok Ezüstkezű. Már nemcsak azt hittem, hogy hős lehetek, hanem biztos voltam benne, hogy az is vagyok.

– A tündérek többsége nem képes arra, amire te – duruzsolta Ünige a fülembe sokszor. – Még én sem érhetek fel a hatalmadhoz, pedig egykor végzetnő voltam.

Pedig volt hatalma, nem is kevés. A szívemet, eszemet, egész lényemet a maga akarata szerint hajlította, és én észre sem vettem, hogy úgy nevel, akár a kertjében a rózsabokrokat – emitt metszve, amott faágra futtatva a vesszőket, hogy végül a bokor pontosan olyan alakot öltsön, amilyet ő megkívánt tőle.

Nekem azonban egyre kevésbé volt elég az ő elismerése, szidása, egyáltalán: a szava. Az erdeimet szűknek és néptelennek éreztem, és az sem tetszett, hogy bár volt már váram, Ünige nem engedett átköltözni oda. Túl nagy, mondta, túl huzatos, túl hideg. És különben is, tette hozzá, itt, a határon erősebb a hatalmad. Ezt én magam is éreztem, és már kerestem az alkalmakat, amikor fitogtathatom. Noha Rapsonnéval éppenséggel összemérhettem volna az erőmet, Ünige ezt megtiltotta nekem.

– Hagyd az Özvegyet és a lányait! Szólni se szólj hozzájuk, ha megpillantod őket, húzódj rögtön a határra!

Kérdeztem tőle, miért, de csak annyit felelt, hogy velük más tervei vannak, és megbolygatná a sorsfolyamot, ha találkoznék velük.

Akkor még csak nem is sejtettem azt, amit most már tudok: hogy Lóna és Firene voltak a tartalékok arra az esetre, ha a terve velem csődöt mondana. Az ő méhükre, a testükben őrizgetett tojásokra gondolt, valahányszor valamilyen feladattal kudarcot vallottam, és számolgatta, mennyi ideje van újra belekontárkodni a sors folyásába. Hiszen Ezüstkezű a mesékben hol férfi volt, hol nő, hol gyerek, hol aggastyán. És annak születésébe, akit a jövőben megpillantott, akinek ereiben tündér, ember és sárkány vére csordogált, Ünigének is beleszólása lehetett.

A Héterdő már nem volt elég számomra: hatalom duzzadt bennem, a fák és sziklák már csak pálcikák és kavicsok voltak, és nem értem be Ünige elismerésével sem. Új, idegen és bámuló szemeket akartam látni, csodáló suttogást hallani. Olyan tündérekkel akartam találkozni, mint amilyennek én is tűnhettem, és le akartam nyűgözni őket, mert mi végre a hatalom, ha nem tanúja senki? Mi értelme a viharnak, ha egy pusztaság fölött tombol? A szivárványnak, ha nem látja szem?

Az emberek világába már nemigen léptem át, de elkértem Ünigétől a vasvár kulcsát, és egész napokat töltöttem ott a könyveket böngészve, anyám hátrahagyott tárgyait babrálva. Bár legtöbbször visszatértem a kunyhóba Ünigéhez éjszakára, saját zugot alakítottam ki magamnak az egyik toronyszobában, ahová felhordtam minden szép és érdekes holmit, amit csak szanaszét heverve találtam, és valamiért megragadta a képzeletemet. Csak a pincébe nem mertem lemenni, ahol a boltozat alatt a sötétben anyám csontváza hevert, sőt, az egyik napon súlyos szekrényeket toltam az ajtó elé, mert a fejembe vettem, hogy kijöhet onnan.

Rászoktam arra is, hogy az ólom- és a vaserdő határán kóboroljak, ahol a fák szürkesége sötétséggé mélyült, és a lombkoronák fémes csengését elnyelte a súlyos, puha avarszőnyeg. Ha Ünige éppen nem adott valamilyen feladatot, szívesen lépegettem egyik lábammal a vasfüvön, a másikkal az ólomleveleken, és táncolva ütemet vertem a kétféle bongásból. Néha lányhangokat hallottam énekelni, és hozzájuk igazítottam a ritmust, bokámat csapkodva, sarkamat összeverve roptam az erdőben, mit sem gondolva nevelőmre, sem a nevem súlyos örökségére.

Olykor láttam is őket, és csak Ünige tiltása akadályozta meg, hogy odakiáltsak nekik. Egyikük haja fekete volt, akár a holló szárnya, a másiké aranyszőke, fényesen ragyogó, mint a boglárka szirma. Idősebbek voltak nálam néhány évvel, már nőként gömbölyödtek, bár mozdulataikban még volt valamennyi a gyerekkor szarvas-kecsességéből. Idegeneknek láttam őket, jobban nem is különbözhettek volna tőlem, aki inas voltam, mint egy vadállat, vagy Ünigétől, akinek teste tömör tömb ruháinak számtalan rétege alatt. Az emberek világában láttam már lányokat, és őket még idegenebbnek találtam, mint a fiúkat, akikkel pár kurta évig együtt játszottam, de ilyeneket még soha: szinte táncoltak a fűben, és amikor nevettek, a kacajukban varázslat lüktetett.

Nem nevettek mindig; sokszor hallottam őket veszekedni, dühös, fájdalmas kiáltozásukat mohón szívták magukba az ólomlombok. Ritkán jöttek közel a határhoz, de miért is vonzotta volna őket az én rozsdafoltos erdőm? Ők nem tudtak rólam egészen addig, míg fel nem fedtem magamat előttük.

Azon a napon épp egy hatalmas fa törzsének vetett háttal üldögéltem, amikor dobogó lépteket hallottam az ólomerdőből, és elfúló kiáltást a nyomában.

– Lóna! Várj meg, Lóna!

A futó léptek megtorpantak, és távolabbról, de még tisztán kivehetően meghallottam a választ:

– Hogy visszavihess? Hogy megkorbácsoltathasson a fáival?

– Ha nem jössz vissza, még megdühödik, és rád ereszti az óriásokat, te is tudod. – A beszélő hangjába kétségbeesés és valami vinnyogó könyörgésféle vegyült.

Kilestem a törzs mögül, és a fák között megpillantottam a két Rapson lányt. Szinte csak a ruhájuk látszott – fekete és fehér foltok az egyenletes szürkeségben.

– Ha apám még élne, anyád ezt nem merné megtenni velem! – kiáltotta a szőke.

– Ha apád még élne, neked már nem lenne szíved! – replikázott a másik.

Zihálva meredtek egymásra.

– Te is tudod, mit tettek a sárkányok az anyáinkkal – mondta a hollóhajú csendesebben. Erősen hegyeznem kellett a fülemet, hogy halljam. – Ha megérték volna, hogy felnövünk, velünk is ugyanazt csinálták volna. Jobban jártunk így.

– Így? Hogy csak a bomlott elméjű anyád korbácsol? Sárkány lánya vagyok, nekem is van hatalmam! Ha nem lopta volna el az erdőmet…

– Nem vagyunk tolvajok! Befogadtunk!

– Mindenemet elvettétek. De egyszer…

– Igen?

– Egyszer majd lesz valamim… valakim, aki csak az enyém. Akit nem vehettek el tőlem.

Sárkányok lányai voltak. Olyanok, mint én magam. Abban a pillanatban döbbentem erre rá, és egyszerre öntött el az öröm, hogy nem vagyok egyedül, és az irigység, hogy talán mégsem vagyok annyira különleges, kiváltságos, mint gondoltam.

Aztán belém hasított a szavaik értelme. Az Özvegy ártott nekik, Lónának az erdejét is elvette. Én pedig itt voltam a szomszédban, ahol csak gyűlt a hatalmam haszontalanul, és ahol Ünige éjjel-nappal azt suttogta a fülembe, hogy hős vagyok.

Fölemelkedtem a fa tövéből, és kiléptem a határra, hogy jól lássanak.

– Hé! – kiáltottam.

Felém kapták a fejüket.

– Én tudok segíteni rajtatok! – folytattam.

Értetlen pillantásuk lassan dühösbe fordult.

– Hát te ki vagy? – kérdezte a hollóhajú.

– Tudok segíteni rajtatok – ismételtem meg. – Hallottam, mit beszéltek… én segíthetek, hogy megszabaduljatok…

– Az anyámtól? – kérdezte vészjóslóan a hollóhajú. – Mit ártod bele magadat, te gyerek?

Gyerek? Szíven ütött a szó, mert csak néhány évvel lehettek idősebbek nálam, és egyre kevésbé tekintettem magamra gyerekként. A kiválasztott nem is lehet igazán az soha, és a gyerekkoromat már régen magam mögött hagytam, Ünige elvette tőlem az állandó suttogásával – légy férfi, légy hős, ne mutass gyengeséget.

– Azt hiszed, erősebb lehetsz, mint mi? Sárkányok lányai vagyunk! – mondta Lóna is, és hátrasöpörte hosszú aranyhaját.

– Erősebb vagyok – jelentettem ki, de még mindig égett az arcom.

Meg akartam mutatni nekik, hogy nem vagyok gyerek. Ünige minden figyelmeztetése kiröppent a fejemből, és nagyot toppantottam, mire meghasadt a föld, amikor pedig megpördültem a sarkamon, körülöttem recsegve-ropogva dőltek ki a fák.

– Erősebb vagyok! – kiáltottam elhűlt arcukba, és kezemet a talajba fúrva felszaggattam a sziklák ágyát a föld mélyéről. Ahogy zihálva kiegyenesedtem, a kövek éles fogsorként emelkedtek körülöttem.

Lóna tett egy lépést felém, míg a hollóhajú arca ellenségesen bezárult előttem. Vártam, mit tesznek, és lassan alábbhagyott a forróság, amely az előbb még elöntötte a testemet.

Az aranyhajú lány végül habozva megszólalt.

– Látom, mire vagy képes, bár nem tudom, miért ajánlanál nekem segítséget, hiszen nem is ismersz. De még ha én nem is vagyok képes sziklákat és fákat kifordítani a helyükből, akkor is a magam erejéből szeretném visszaszerezni az erdőmet.

– De hallottam, miről beszéltetek! – kiáltottam. – Hogy meg akar korbácsolni az anyja! – mutattam a hollóhajúra.

Lóna arca elsötétült.

– Ahhoz semmi közöd. Ez az én sorsom – mondta, és sarkon fordult. A hollóhajú szó nélkül mellé lépett, és elindultak az ólomerdő belseje felé, szorosan egymás mellett haladva, mintha az imént nem is veszekedtek volna.

Nem értettem a helyzetet, de a kifordult kövekben és halott, törött törzsű fákban megláttam a kudarcot – csak azt nem tudtam biztosan, miben hibáztam.

Akkor beszéltem először az anyáddal, de azután sokáig nem kerestem őket – sértődöttségből, amiért elutasított –, később pedig már hiába ajánlottam volna fel a segítségemet: amikor legközelebb találkoztunk, már szorosan markában tartott az átok, és a segítségemnek ára lett.

Évekkel később sokszor töprengtem azon, mi változott volna meg, ha aznap elfogadja ingyen felajánlott segítségemet. De bizonyos értelemben mégis tettem érte, még ha sok-sok évvel később is, amikor egy olyan fiatal lány, mint amilyen fiatal én voltam az ajánlatom idején, az erdőmbe keveredett.

Ünige tudta, mit tettem. Addigra már leoldotta lábamról a varázscérnát – bár amúgy sem éreztem elég otthonosnak az emberi világot ahhoz, hogy gyakran átjárjak nézelődni; a korábbi barátok pedig már gyanakodva néztek rám, hiszen én nem jártam iskolába, különös ruhákat hordtam és furcsán beszéltem –, de a szeme még mindig rajtam volt valamiképpen. Talán szarvas képében lesett a fák közül, vagy a madarak vittek neki hírt arról, merre járok és mit teszek, s még azt is el tudom képzelni róla, hogy a tükrén keresztül figyelt meg, vagy kapcsolatban állt Rapsonnéval. Nem lepne meg, hiszen annyi éven át éltek egymás mellett, valamiféle megegyezésnek léteznie kellett közöttük.

Amikor aznap hazaértem a kis kunyhóba, mely napról napra kisebbnek tetszett, már várt rám. A tűzhely hideg volt, az asztal üres. Ünige a karosszékében ült, ahol annyiszor, és kötögetett, ahogyan az utóbbi időben egyre gyakrabban.

– Ma az ólomerdőben jártál – mondta halkan. Ritkán emelte fel a hangját, de így is majdnem mindig tudtam, hogyan érez. Most nem voltam benne biztos: az arcában és hangjában is volt valami várakozó vonás, mintha a válaszomtól tenné függővé, feltámad-e a dühe.

– És ha igen? – kérdeztem kihívón.

– Találkoztál ott valakivel?

– Tudod, hogy igen. De azt is tudtad, hogy Rapsonné veri a mostohalányát?

Lepöckölt egy láthatatlan morzsát a szoknyájáról.

– Segíthetnék rajta. Nem akarsz próbára tenni?

– Csak vesztegetnéd rá az erődet. S különben is: megvan a maga sorsa.

Mintha csak az aranyhajú lányt hallottam volna.

– Meg tudnám szabadítani – erősködtem.

– A maga úrnője – válaszolt Ünige. – Neked pedig az egész világot kell megszabadítanod. Nem vonhatja el a figyelmedet egy lány, aki nem is kért a segítségedből.

Nem nevezném veszekedésnek, ami azon az estén lezajlott közöttünk, de beszélgetésnek sem. Ünige vasakarata szegült szembe az enyémmel, s miközben látszatra mit sem mozdultunk el álláspontunkról, mindketten a kimerülésig feszültünk egymásnak.

– Még nem állsz készen! – vágta a fejemhez sokadszorra.

– Soha nem fogod elismerni, hogy mégis! – kiáltottam. – Féltékeny vagy a hatalmamra, mert én sárkányfi vagyok, te pedig közönséges tündér! Addig akarsz pórázon tartani, míg tétlenül el nem múlik az életem! – Valami nagy-nagy indulat ébredt bennem, mintha a düh éppúgy a világok közül, a halálból szivárgott volna ki és töltött volna lassan színültig, mint a mágia. – Erősebb vagyok nálad!

Fölemelkedett a székből, és ekkor tűnt fel, hogy az évek során a fejére nőttem. Épp csak egy kevéssel, de magasabb voltam nála.

– Lehagytalak – mondtam elcsendesedve, mert az igazságnak nem kell hangerő.

– Soha nem én voltam a mérce – válaszolta éppily halkan.

Engedett. Nem tudom, eleve így tervezte-e, vagy a makacsságom győzte meg, de másnap reggel azzal fogadott, hogy bizonyíthatok.

– Nem Rapsonnéval szemben – figyelmeztetett. – De kiérdemelheted, hogy később összemérd az erőd az Özveggyel.

– Hogyan?

– Vándorévre indulhatsz. És ha azalatt megmutatod, hogy milyen fából faragtak, hogy van benned a hősből, utána megtehetsz bármit.

Próbáld elképzelni, milyen lehet, hogy tizenhárom év alatt nem jártál sehol a közvetlen szomszédságodon kívül, a nevelőanyádat leszámítva nem beszéltél szinte senkivel – és merd azt mondani, hogy neked nem kezdene el rögtön rúgkapálni a szíved a mellkasodban!

Ünige arca ugyanolyan szigorú maradt, bármennyire is vigyorogtam madárfogó jókedvemben.

– Várj – szólt rám. – Várj! Ez számodra próbatétel, nem úgy, mint a többi tündérnek. Észben kell tartanod, hogy hősnek születtél, hogy te vagy Ezüstkezű.

– Mit vársz tőlem? – kérdeztem.

– Hogy ne legyen bennem kétség – felelte hidegen.

Úgy indultam útnak, hogy tisztán éreztem nyakamon a figyelem pórázát. Míg mások egymaguk vágnak bele a vándorévbe, hogy az útibocskorral együtt az önállóságot is felpróbálják, engem Ünige és az idegen megfigyelők szeme egyaránt elkísért. Velem voltak, amikor első ízben léptem ki Héterdőből Szépországba, és akkor is, amikor először aludtam egy bodzabokor tövében.

Tavasz volt, a bodza illatos virágpora az arcomra szitált, hangyák másztak be a gallérom alá. A göröngyök nyomták a hátamat, a vállamat feltörte az általvető szíja, de boldog voltam. A csillagok is máshogy hunyorogtak le rám, és először éreztem meg Szépország valódi illatát. Hiányzott belőle a só, a fém, de az emberi világ fojtós gázainak kevercse is. Édes volt és frissítő, és az álmaim elevenen mocorogtak tőle, mint titokzatos, csillagpettyes állatok.

Az az éjszaka a bodzabokor tövében kitárta előttem a felnőtt élet kapuját. Kamasz voltam – talán csak ennyiről volt szó –, de úgy éreztem, mintha végre felhatalmazást kaptam volna a világtól, hogy kiteljesedjek. Ezüstkezű voltam – egyelőre ezüst kéz nélkül, de az élet és halál dalaival az ajkamon, és a lehetetlen nem volt több egy erőtlen szónál.

A vándorév az útról szól. Mindegy, merre indulsz, melyik csillagképet követed, a végén el fogsz jutni oda, ahol lenned kell, és megtalálod azokat, akikkel közös lesz a sorsod.

Falvakon, tanyákon vágtam keresztül, olykor más vándorokkal együtt haladtam egy darabon, de senki sem volt olyan fiatal, mint én, és nem éreztem jól magam mellettük – éreztették velem, hogy még korai az indulásom, és csak nevettek, amikor bizonygattam, hogy megértem az útra.

Hogy sárkány fia vagyok, csak az első egy-két alkalommal mondtam el: a falvakban undorral néztek rám, és amilyen hamar csak lehetett, kitessékeltek.

– Tiltott mágiából születtél – mondták.

– A halál szaga tapad hozzád – tódították.

Úgyhogy azontúl inkább csak sosem ismert, és valószínűleg anyám által még a születésem előtt felfalt apámat említettem, amikor megjegyzést tettek szokatlan szagomra. Félig ember vagyok, mondtam, mire hátba veregettek, és nevetve összecsődítették a gyerekeket, hogy ilyen csudát is lássanak.

A gyerekekkel mindig szót értettem. Talán azért, mert magam is alig nőttem ki a gyermekkorból, de magamat azzal áltattam, hogy csak az elmaradt játékokat pótolom.

Lassan megtanultam, mi haszna a mágiámnak. Dombépítő, fanyűvő tudományomat a csillagfalvak szolgálatába ajánlottam, hogy megfizessek a fejem fölötti fedélért, a tányéromra mert raguért, egész szántóföldeket tisztítottam meg a szikláktól, kövektől egyetlen éjszaka alatt, és reggelre olyan takaros barázdákat húztam rájuk, hogy az ottaniak rögtön el is vethették a magokat. Tölgyek ágait tördeltem le tüzelőnek, és hogy a sarjadó új gallyak könnyen elérhető koronává terebélyesedjenek.

De ezek egyike sem volt hőstett, és magamat sem éreztem hősnek.

Sok találkozást megéltem, és egyre jobban élveztem mások társaságát. Mivel titkoltam, ki vagyok, egyenlőként bántak velem, nem magasztaltak fel, és nem vártak el tőlem semmi olyat, amire maguk ne lettek volna képesek, ha rászánják az időt. A legjobban a tréfáik tetszettek: az emberekével ellentétben ezeket értettem, és Ünige komolysága és bírálattól csípős csipkelődése után üdítő volt olyan tréfákat hallani, amelyek befogadtak, és nem kizártak. Napestig mesélhetnék az idegenekről, akik ismerőssé válva egy-egy napra, éjszakára vagy hétre könnyű nyomokat hagytak az életemen. Némelyik lassan elhalványult, ahogy a tengerparton maradt lábnyomot itatja át a víz, és a homokszemek elsodródva simára varázsolják a helyét. Mások most is velem vannak. Az egyik ilyen nyomról szeretnék mesélni neked.

Néhány hét után egy tanyára jutottam. Vannak – nem is kevesen –, akik nem tűrik a csillagfalvakbeli életet, vagy épp egy nagy veszteség után költöznek a pusztaságba. Egy ilyen magányos tündér birtokára tévedtem, de amikor néhány nap múlva – érezvén, hogy terhes neki a vendéglátás – elhagytam volna, mintha fal állta volna az utamat.

– Előbb vágd ki az erdő fáit! – mondta az asszony, amikor kérdőre vontam. – Utána elengedlek.

Az előző napokat szántással, kerítésrakással töltöttem, ezért bosszúsan vetettem oda:

– Ha megkérsz, megtettem volna szívességből is.

– Eljön majd az az idő, amikor minden szívességnek megkéred az árát – vágta rá talányosan.

Megküzdhettem volna vele? Legyőzhettem volna? Bizonyosan. De meg sem fordult a fejemben, hogy a mágiámhoz folyamodjak. Végtére is csak egy erdőről volt szó.

Nyomorúságos tanya volt. Udvarában koszlott kecske legelészett és sovány tyúkok kapirgáltak. A tündér egyszer az egyik kakasból főzött levest – a hús rágós volt, mint a tapló. A ház tetején rohadt a nád, és mellette, a szemétdombon kehes csikó hevert. Térde duzzadt volt a gyulladástól, fekete szőre fényét vesztette. Valahányszor elmentem mellette a fával rakott kordéval, fölemelte a fejét, és nagy, tulipánforma fülét felém hegyezte.

A tekintete belém akadt, mint a galaj. Amikor füvet téptem neki, olyan óvatosan vette el a kezemből, hogy bársonyos ajka alig érintette a tenyeremet.

Miután befejeztem a favágást – becsületesen, bár mogorván végeztem a munkát, és a gyökereket benne hagytam a földben, hadd szenvedjen az irtással az asszony maga –, azt mondtam:

– Kivágtam minden fát, de nem csak azt kérem, hogy engedj utamra, egyéb ára is van a munkámnak.

– Mi? – kérdezte, de a szeme villanása elárulta, hogy már sejti.

– Az a csikó.

– Néhány nap, és meghal.

– Akkor legalább egy réten hal meg, nem a szemétdombon – válaszoltam.

Semmire nem vágytam még ennyire. Tudtam: ha sorsára hagyom, soha nem mondhatom el magamról, hogy hős vagyok. Remegő bensővel néztem az asszonyt. Azt hiszem, kész lettem volna ellene fordítani a dalomat. De nem volt rá szükség.

– Megszolgáltad – ismerte el. – Viheted!

Nem adott hozzá sem zablát, sem nyerget, de amúgy sem ültem volna a csikó hátára: olyan göthös volt, hogy egy nagyobb széllökés felboríthatta volna, és a csontjai sem fejlődtek még ki egészen. Berogyott volna alattam a háta.

Így aztán gyalog indultunk el, én a marján nyugtattam a kezem, ő pedig időnként nyakamba dugta a fejét.

– Holdas – szólítottam meg –, miért választottál engem?

Mert egyértelmű volt, hogy ő választott ki, tán még a gazdasszony alkuját is ő ösztönözte, és éppilyen egyértelmű volt, hogy ez a neve. Homlokán a fehér folt világlott, akár egy tökéletes félhold.

Nem válaszolt, mert akármilyen értelmes is volt, nem táltosnak született. Nem lett jobban varázsütésre, és az első napokban lassítanom kellett a tempómon. Sokat heverésztem a napon a fűben, míg Holdas komótosan legelészett, és a napfény, a lóhere, a tiszta patakvíz elvégezték a munkát, amit más lónál a mágia szokott.

Nincsen táltos, akire elcserélném. Holdas az egyetlen, aki kitartott mellettem, és ő az egyetlen, akit képes voltam önzetlenül szeretni akkor is, amikor nem volt szívem.

Ahogy egyre közeledek a tárgyhoz, ami a legjobban érdekel téged – hogy miként veszítettem el a szívemet, és ki átkozott meg –, annál erősebb bennem a késztetés, hogy itt véget vessek a történetnek, vagy, ha ez nem lehetséges, legalább átalakítsam. Sokan ezt választanák – áldozatnak lenni egyszerűbb, és nem igényel szembenézést saját szörnymagunkkal.

De neked itt és most kijelentem: nem vagyok áldozat.

Én idéztem a saját fejemre a sorsot, és ha hosszúra is nyúlt a bűnhődésem, az okot nem kisebbíti.

Le kell tépni a hallgatást, mint a vart, hogy alóla felbugyoghasson és távozhasson a genny.

Hogy Ezüstkezű vagyok, arról mélyen hallgattam: ha bárki nekem szegezte volna a kérdést, miféle feladat áll előttem, minek az elvégzésére vagyok hivatott, nem tudtam volna felelni.

Így aztán csak a nevemet mondtam: Rabonbán, és amikor nevettek, hogy mégis, minek a hercege vagyok, csak vállamat vonogattam. Hittem abban, hogy a vándorévben nem számít, ki honnan érkezik és kicsoda, csak a jövő fontos, amit az úton talál. Bíztam benne, hogy a tudományom meggyőzi a kétkedőket, és általában így is történt. Életemben annyi dicsérő szót nem hallottam, mint egyetlen faluban a varázserőm bemutatása után. Furcsa volt: kezdetben félénkséggel, utóbb haraggal töltött el. Miért idegenektől kell megkapnom azt, amit Ünigétől kellett volna? Nem akartam, hogy olyasmiért ismerjenek el, amit még nem vittem véghez, de minden pillanatban ujjongtam: én vagyok Ezüstkezű, és megmentelek téged. És téged. És téged is. Nem csupán azért, mert ez a sorsom, hanem mert ez a világ megmentésre érdemes. Levették fölülem az üvegbúrát, és Szépország minden illata, látványa, íze megismerésre várt.

Azt hiszem, nevezhetjük ezt első szerelemnek.

Maradnom kellett volna ennél. Mert a másodikkal mindent elvesztettem.

Lófiával a veres városban találkoztam, amely egy keresztútnál épült, és még királya is volt, ezért a környéken minden kertben gyerekfejnyi almák termettek, a búza kalásza pedig olyan súlyos volt, mint egy-egy arany buzogány. Még a csűrökben garázdálkodó egerek is olyan kövérek voltak, hogy a macskáknak elég volt lustán legyinteniük a mancsukkal, hogy elkapják őket.

Mindent átjáró mágia volt, hasonló a Héterdőben buzgó varázslathoz, de hiányzott belőle a halál keserű íze. A király nyilvánvalóan valamilyen hatalomforrásnak parancsolt, de nem sárkány volt, csupán tündér, aki több csillagfalu lakosságát gyűjtötte maga köré a kínált bőséggel.

A vándorévesek közül sokan azt mondták, nem is mennek tovább, ezt a várost választják otthonuknak. Különben is, érveltek, a veres városon túl sziklás hegyek és sötét erdőségek húzódnak, amelyeken nagy vesződség átkelni.

A városba érkező fiatalok egy nagy téren mutathatták be tudományukat, ahol külön fogadó állt az elszállásolásukra, és maga Árgyélus király felügyelte a bemutatókat.

Amikor bekötöttem Holdast az istállóba, nem láttam meg rögtön a fehér lovat. Hirtelen magasodott fel a szalmából, amin az állásában feküdt, és vele együtt kiemelkedett egy szőke üstök is.

Az első gondolatom az volt, mennyire hasonlítanak egymásra: egyiknek a szőre, a másiknak az arca volt fehér, a sörény és a haj pedig ugyanolyan fakósárga árnyalatú, mint a napszítta széna.

A második gondolatom viszont az volt, mennyire hasonlít ez a legény rám.

Külsőre nem is különbözhetett volna jobban, és idősebb is volt nálam vagy öt esztendővel, de tekintetében, fanyar illatában megéreztem egy halvány jegyet, ami azonnal és minden kétséget elsöprően jelezte, hogy nem közönséges tündér. Fenyegetést és rokonságot egyaránt hordozott ez az illat, és kibukott a számon:

– Sárkányfi vagy?

– Táltosfi – válaszolta, és sötét, szinte fehérje nélküli barna szeme rezzenéstelenül szegeződött rám. – S te? A neved?

– Sárkányfi vagyok, és Rabonbánnak szólítanak.

– Engem Lófiának.

Még valami, amiben hasonlítottunk: egyikünk sem azt a nevet viselte, amellyel született. Én nem emlékeztem az enyémre, ő meg talán büszke is volt a származására. Egy táltos valóban nem olyan titkolnivaló, mint egy sárkány, nem tapad létezéséhez tiltás és utálat.

– Olyan vagy, mint én – mondtam.

– Táltos és sárkány? Végül is… – Összeszűkült a szeme. – Mindig kíváncsi voltam, melyik kerekedne fölül egy párharcban. De ahogy elnézlek, kettőnk közül én leszek a jobb.

– A vándorévesek bemutatója nem mérkőzés – vágtam rá.

Erre felnevetett.

– Ez itt Cinóber! Itt tétje van a bemutatónak. De meglátod majd, Bán. Csak kövess, körbevezetlek. Már harmadik napja mérkőzöm a többi vándorévessel, de nemcsak velük, felnőtt tündérekkel is. Ez a vándorév más, mint a többi.

– Miért? – kérdeztem kissé bosszúsan, amiért még ő is gyereknek néz.

– Mert a király lányát elrabolta egy óriás. – Elvigyorodott, mintha még életében nem hallott volna jobb hírt. – Mit gondolsz, egy sárkány- vagy egy táltosfi fogja kiszabadítani?

Azzal beleborzolt a hajamba, én pedig hirtelenjében nem tudtam eldönteni, utálom-e, vagy örülök-e annak, hogy egy hozzám hasonlóval találkoztam.

Cinóber főtere megszámlálhatatlan éven keresztül volt színhelye a vándorévesek bemutatójának. Döngölt földjét számtalanszor felszakították, majd ismét visszatömörítették, peremén a kövek foltosak voltak – talán tűz, talán festék hagyta rajtuk a nyomát. A csillagfalvakhoz képest pazar volt, de én önkéntelenül is az emberi városokkal hasonlítottam össze, azok sima aszfaltjához, a tökéletes élű falakhoz képest Cinóber ügyetlen tákolmánynak tűnt, a zsindelyes palota pedig meg sem közelítette a vasvár tiszteletet parancsoló terjedelmét.

Más érzés volt a térre lépni, mintha egy faluban készültem volna megcsillogtatni a hatalmamat: itt nem csupán a környező falvak maroknyi lakója gyűlt össze, hanem valóságos tömeg. Szépországban még sosem láttam ennyi tündért egy helyre gyűlni. Várakozásuk súlyként nehezedett rám, mintha a nyakamba szuszogtak volna, lesve, mire vagyok képes. Más volt ez, mint az a láthatatlan figyelem, ami gyerekkorom óta elkísért. Benne volt az ujjongás és az ellenségesség lehetősége egyaránt.

Mire leszállt az est, és a tér körül felragyogtak a tündérfények, engem is elfogott a várakozás izgalma. Amit Lófia mesélt, miközben megmutatta a várost, felkorbácsolta a képzeletem. Óriás, elrabolt királylány, öreg király – mindez azokra a történetekre emlékeztetett, amiket gyerekkoromban meséltek a játszótársaim és nagy néha Ünige.

Ritkán jutott az úton eszembe a nevelőanyám, de most ki sem tudtam volna kerülni az árnyékát. Egyre az járt a fejemben, hogy talán a most következő feladaton keresztül végre megmutathatom, hogy valóban hős vagyok.

Én vagyok Ezüstkezű, mondtam magamban, ahogy a korláthoz léptem a többi vándoréves közé. Mint máskor, most is én voltam köztük a legfiatalabb, noha nem a legkisebb termetű – két lány is alacsonyabb volt nálam, törékeny rigókként gubbasztottak a korláton, és néha izgatottan összesúgtak.

Lófia eltűnt, azt mondta, visszamegy még a fogadóba, így egymagamban álldogáltam, és néztem, hallgattam a többieket, hogyan beszélgetnek a családjaikról, amelyeket maguk mögött hagytak, és a vágyaikról, hogy miféle tündérekkel szeretnének legszívesebben összeállni egy csillagfaluban. Idegenek verődtek össze, de nekem sosem ment könnyen az ismerkedés, és családom sem volt Ünigén kívül, azt pedig végképp nem tudtam elképzelni, hogy én is letelepedjek valahol, hogy valamiféle mesterséggel járuljak hozzá egy település életéhez. Most, hogy Lófia nem volt mellettem, még a szokásosnál is erősebben szorongatott a tömegben tapasztalt magány.

Lófia a lovával együtt tért vissza. Nem kötötte ki, még csak kötőféket sem tett fel rá, csupán a hátán nyugtatta a kezét, így sétáltak mellém. Furcsálltam: akármilyen szorossá is vált a kapcsolatom Holdassal az utazásom során, eszem ágában sem lett volna végignézetni vele a vándoréves bemutatókat.

– Nem lenne jobb helye az istállóban? – kérdeztem.

– Itt a helye – felelte Lófia. – Ő az öcsém.

– Át tud változni? – csodálkoztam.

Lófia a fejét rázta.

– Hogy tudna? Ő egy ló. Te talán sárkánnyá tudsz változni?

– Nem tudom – vallottam be. – Még sosem próbáltam.

Lófia úgy hahotázott, mintha valami roppant szellemeset mondtam volna, és hátba veregetett.

– Furcsa legény vagy.

Benne volt a hangjában, a szemében, hogy csak egy gyereket lát bennem. Ez ismerős volt, és azt is tudtam, mit tegyek: be kell bizonyítanom, hogy több vagyok gyereknél. Hogy akár én is lehetek Ezüstkezű.

A király fején nem virított aranykorona, testét nem takarta palást: középkorú férfi volt barna gúnyában, aki kalászokból font koszorút viselt. Ha nem éreztem volna a belőle áradó erőt, közönséges tündérnek gondoltam volna – ám ez az erő nagyon is valós volt, és ha akarta volna, érintésére a tér csupasz földjéből facsemeték bújtak volna elő, fű serkedt volna a lába nyomán.

– Árgyélus király vagyok – mondta. Nem kiabált, a hangja mégis megtöltötte a teret. – Köszöntöm az újonnan érkezett vándorokat! Idén megzavartam a vándorév rendjét, a szokott vásár helyett mérkőzést hirdetek. Aki nem kíván benne részt venni, azt harag nélkül, jókívánságokkal és bőséges elemózsiával útjára engedjük. A következő teliholdkor Cselle falujában lesz a vásár, kényelmes lesz az útja annak, aki már most nekiindul.

Egy pillanatra elhallgatott, talán azt várta, hogy lesz, aki kiáll a sorból, de senki nem mozdult.

– Jó okom van megtörni a hagyományt. A lányom, Tenke elveszett az északi rengetegben. Az állatok azt beszélik, elragadta valami.

– Egy óriás – súgta oda nekem Lófia.

– Én nem hagyhatom magára a birodalmamat, ezért keresem azokat, akik felkutathatnák. Hogy egy győztes akad, vagy kettő, vagy három, nem érdekel. Még csak mérkőzésre sincs szükség. Aki akar, elindulhat akár most rögtön. – Kis szünetet tartott. – Akadtak ilyenek. Nem tért vissza egyikük sem. A mérkőzés nektek szól, hogy tudjátok, mit bírtok el. Itt a védelmem alatt álltok – ez az esemény valójában nem más, mint szembesülés önnön erőitekkel és gyengéitekkel. A rengetegben viszont csak magatokra számíthattok majd.

Fejét észak felé fordította.

– És persze hogy van jutalom – folytatta, lehalkítva a hangját. – Mindig kell hogy legyen jutalom. Aki visszahozza a lányomat, azzal megosztom a hatalmam forrását. Mondjuk így: megkapja a fele királyságomat.

Felcsillantak a szemek, izgatott lökdösődés támadt a várakozó vándorévesek között. Valószínűleg én voltam közöttük az egyetlen, aki pontosan tudta, miről beszél Árgyélus. Az örökségem: a vas- és az acélerdő még ilyen messzeségből is érezhető volt. Ujjaim hegyében mindig ott bizsergett a hatalom, mellkasomban mindig ott feszült a mágia, mintha pukkadásig szívtam volna magam a legtisztább, legédesebb levegővel, ami sosem fogy ki, akármennyit fújok is ki belőle a világba. Sárkányhatalom volt, persze, haláloldali párja annak, ami Árgyélus ereiben buzgott. Ritka kincs, aminél nagyobb egyetlen tündérnek sem juthat.

Árgyélus nem tett volna ilyen ajánlatot, ha nincs teljesen kétségbeesve. Belegondoltam: miféle teremtmény lehet az óriás, ha a király időjárás-szelídítő, földet bűvölő hatalma nem ér ellene semmit? Ha még a hatalomforrás birtokában sem képes megbirkózni vele, és idegenek hősiességére és nagylelkűségére kell bíznia a gyerekét? Miféle teremtmény az, akire gondolva remeg a király keze, amikor az első két tündért a térre inti?

– Mikor tűnt el a lánya? – kérdeztem Lófiától.

– Tegnapelőtt.

Két napja. Néztem Árgyélust, a beesett arcát, ahogy a mellkasa megemelkedett, amikor küszködve levegőt vett, és egy olyan tündért láttam, aki rohanni akar, ordítani vagy ölni. Nem tudtam elképzelni, mit érezhet, hiszen én sosem ismertem igazán a szüleimet, Ünige féltése pedig egészen más kútból fakadt, de a tehetetlen feszültségben mégis megtaláltam magam, és úgy éreztem, megértem a királyt.

Valóban más volt ez, mint a szokásos bemutatók. Mindig ketten léptek a térre, és mindig csak egyikük jutott tovább. Árgyélus király bátorítására egymás ellen fordították varázslataikat, és a hirtelen támadt tüzek, szélviharok, jégesők elől a közönség egyre messzebb húzódott. A legtöbb esetben kihirdetni sem kellett a győztest, a felek maguk is érezték, melyikük volt az erősebb, a felkészültebb, az alkalmasabb.

Időbe telt megszokni ezt a hullámzást, ahogy a varázslatok összecsaptak, elenyésztek, és ismét feltámadtak. A mágia olyan élt kapott, ami minden porondra lépő tündérről lefaragott minden fölös érzelmet, míg csak a küzdeni vágyás izgalma maradt. Bennem is kitisztult a vágy, hogy megmutassam magam, és azt, mire vagyok képes. Ahogy az újabb és újabb, valamiképpen mégis egyforma bűvöléseket figyeltem, egyre biztosabb lettem abban, hogy nemcsak helyt tudok állni, de talán győzhetek is.

Egyik próbatétel követte a másikat.

Véget ért egy küzdelem. Megragadtam a korlátot, hogy átbújjak alatta, de abban a pillanatban Lófia átvetette magát a porondra.

Visszahúzódtam, és azt mondtam magamban, hogy nem számít. A következő én leszek.

Lófia megrázta fakósárga haját, és az előző győztes, egy vékony, magas lány elé lépett, aki az imént fákat bűvölt a térre, és most egy bükkliget közepén állt. Korábbi ellenfele fennakadt az egyik fa ágán, és csak most sikerült lekászálódnia.

Mintha csak a Rengeteg egyik csalitosában találkoztak volna össze az este félhomályában, és belém hasított, milyen otthonosan, magabiztosan mozog Lófia. Olyan volt, mint én, csak a próbák bizonyossága után: egy olyan kiválasztott, akit nem gyötör kétség, és akiben más sem kételkedik.

A mérkőzés újabb fejrázással kezdődött, és már-már arra gondoltam, ez is a készülődés része, amikor Lófia toppantott, és a föld erre macskaként felpúpozta a hátát. A lány megbotlott, de aztán szájához emelte csészét formáló kezét, és belesuttogott.

Zöld hajtások törtek elő a tér repedéseiből, és szempillantás alatt új fákká terebélyesedtek, miközben a korábbiak elszáradtak. Nagy reccsenés hallatszott, és egy ág letört. Aztán újabbak záporoztak le, de akkor Lófia már odébb is táncolt, könnyedén, mint egy paripa, és fejét leszegve prüszkölt egyet. Amikor hátradobta a haját, és körbekaszált a kezével, a kiszáradt fák úgy dőltek el, mint egy ügyetlenül megrakott tábortűz gyújtósai, és magukkal rántották a zöld bükköket.

Fák halma borította be a teret, csupán egy-két erősebb törzs maradt állva.

A lány tátott szájjal állt a pusztítás közepén, aztán egy szó nélkül levonult. Elment mellettem, de nem emlékszem az arcára, mert akkor már a tér felé indultam. Végighúztam az ujjam az egyik szürke fatörzsön.

Lófia rám mosolygott, amikor odaértem hozzá.

– Reméltem, hogy te leszel a következő – mondta, és megropogtatta a nyakát.

Nagy levegőt vettem, és mondani kezdtem az igéket. Tüzet hívtam elő a száraz fák szívéből, tűzvihart daloltam a térre, szürke égre bodorodó szürke füstöt, hamuvá omló fatörzseket, körém simuló hűs szellőt, pajzsként védő esti sóhajtásokat, és velem szemben az a másik alak felelt a dalra. A dobbanásokat táncnak láttam, sörényként lobogó haját kendőnek, mely ellegyezte a tüzet, lába eltaposta a parazsat, és ahogy toppantott, megmozdult alattam a hamu.

Állt még egy fa a téren: az utolsó sudár, nedvektől duzzadó bükk, amelynek kérgén nem hatoltak át a lángok. Azt ragadtam meg, és mint egykor Héterdőben, magamhoz szólítottam az erőt az erdeimből. A halál hatalmával átitatott, távoli sziklák, a fémtől elpusztíthatatlan fák pedig válaszoltak, és nekem kölcsönözték erejüket és szívósságukat.

Amikor kitéptem a bükköt a földből, sóhaj futott végig a nézőkön. Aztán meglendítettem.

Lófia már ott is volt, és elkapta. Elkapta, ahogyan egy semmi kis gallyat fog meg az ember, és egy pillanatra ott álltunk, kimerevedve, mint egymás ellenpárjai: ő világos, én sötét, ő széles, én karcsú – aztán megrántotta a fa koronáját, amelybe belemarkolt, és én éreztem, ahogy a talpam elemelkedik a földtől, repülök, torkomból kiszakad a dal, utána pedig akkorát nyekkentem a földön, hogy magamat is fának éreztem, amit kicsavart a vihar.

Veszítettem. Hitetlenül bámultam fel Lófia arcába, aki ismét rám mosolygott, és a kezét nyújtotta, hogy felsegítsen.

– Jó voltál – mondta. Mindegy, mit mondott, mindegy, hogy valóban jó voltam-e.

Veszítettem. Úgy égett az arcom, mintha Ünige pofon ütött volna. Nem látta, hogy vereséget szenvedtem, mégis teljes bizonyossággal éreztem, hogy tudja. Olyan messzeségből is tudja.

Tudtam, hogy győzni fog. Ismered a történeteket, érzed az esésüket, és van, amikor elkerülhetetlen a végük, mint ahogy a víz is mindig lefelé csorog. Tehetetlenül néztem, ahogy sorra elfogynak a tündérek a kerítés mellől, Lófia pedig egyre csapzottabban ragyogott tovább a téren. Természetesen győzött, hiszen azután, hogy engem, a kiválasztottat megverte, nem maradt méltó ellenfele.