Dani Collins

Római háztetők

Anne McAllister

Egyetlen éjszakára

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Dani Collins, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A Júlia 803. eredeti címe: Confessions of an Italian Marriage

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Bakay Dóra

© Barbara Schenck, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A Júlia 804. eredeti címe: The Virgin’s Proposition

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Herczog Gábor

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 803-804. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-883-2

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Dani Collins

Római háztetők

Előhang

Senkinek a bosszúvágya nem lehet nagyobb, mint egy olyan nőé, akinek a férje megrendezte a saját halálát.

Freja Catalano olyan elragadtatottan mosolygott, ahogy az egy boldog menyasszonytól elvárható, és készített egy szelfit. Tükrökkel körülvéve állt egy kis dobogón Milánó legexkluzívabb menyasszonyiruha-butikjának próbatermében.

– Én is lefényképezhetlek – ajánlotta fel Teresina.

A tervezőnő megigazgatta a majdnem kétméteres uszályt. A ruha minden négyzetcentiméterét kézzel hímezték tele: fehér virágokkal és vékony indákkal, apró gyöngyökkel és flitterekkel.

Miközben Freja a különböző szűrőket próbálgatta a fotóhoz, hirtelen bizsergető érzés futott végig rajta. Az az érzése támadt, hogy figyelik. Felemelte a fejét, és kinézett az üzlet eladóterébe, de senkit sem látott. Csak egy elégedetlen vásárló hangját lehetett hallani, aki az organza minőségére panaszkodott.

– Köszönöm, nem szükséges – válaszolta Freja szórakozottan, miközben kitalált egy szöveget is a képhez, amit feltehet a netre. #UtolsóPróba #ANagyNap #AligVárom

De a nyugtalanító érzés megmaradt benne.

Teresina felsegítette rá a gyöngyös övet.

– Az édesanyádnak készült a kép? – kérdezte egy gombostűvel a szájában.

– Nem, a közösségi médiának. Az anyám már rég meghalt. – Freja hozzátett még néhány hashtaget az esküvői stresszről, a nagy szerelemről és a téli New York-i esküvőkről.

– Sajnálom. Azt hittem, Svédországban él, és eljön az esküvőre.

– Mindkét szülőm meghalt. – Ráadásul az esküvő, amelyre várta volna az apját és az anyját, már hónapokkal ezelőtt megtörtént. Akkor Freja egyszerű, elefántcsontszínű ruhát viselt, és a parkból lopott tulipánokból készült csokrát tartotta a kezében. Tökéletes volt…

Legalábbis akkoriban ezt gondolta.

Négy és fél hónap telt el az esküvő óta, és mindössze három héttel később „meghalt” a férje. Azóta Freját a médiában igazi aranyásónak állították be, aki csak a pénzéért ment hozzá.

Teresinát azonban a legkevésbé sem zavarta Freja rossz hírneve. Amióta Freja azt mondta: „mindenki tudja, hogy Párizs nem ér fel Milánóhoz”, Teresina megingathatatlan hűséggel tartozott neki. Persze az sem ártott, hogy Freja a férje teljes vagyonát megörökölte.

Freja azonban eltitkolta, hogy csak azért jött Olaszországba, mert meg volt győződve arról, hogy Giovanni itt van.

A te pénzedet egy újabb esküvőre költöm. Na, ez hogy tetszik?

Ám ahelyett, hogy ezeket a szavakat gépelte volna be, lájkolta Teresinát és a butikját.

– A vőlegényed is látja a képeket? – kérdezte Teresina aggódva. – Balszerencsét hoz, ha az esküvő előtt meglát menyasszonyi ruhában.

– Igazad van. – Freja ennek ellenére bejelölte Nelst, és megnyomta a megosztás gombot.

Nels nemrég szerezte meg a jogi diplomáját, nyakig úszott az adósságban, és homoszexualitását titokban tartotta a családja előtt. Freja vőlegényeként színleg átvette Giovanni helyét, cserébe pedig Freja megígérte neki, hogy halálos beteg nagyanyja előtt úgy tesz, mintha Nels és ő tökéletes pár lennének.

A ruha fűzőrésze elöl és hátul is mélyen kivágott volt. A velencei csipke szorosan tapadt Freja mellére, karját pedig vállától csuklóig bonyolult, hullámzó indák borították.

– Ebben a ruhában a világ egyetlen férfija sem lesz képes ellenállni neked.

Freja kényszeredetten elmosolyodott, és megtartotta magának, hogy az egyetlen férfi, aki jelentett neki valamit, nagyon is képes volt ellenállni neki.

Nem törődött a kétségbeesett hanggal a fejében, amely azt kérdezte: Mi van, ha tényleg meghalt?

Betegre aggódta magát, amikor eltűnt, de most már jó oka volt azt hinni, hogy még mindig életben van. Na jó, talán inkább csak néhány véletlen egybeesés, ami nem elég ahhoz, hogy bármit is bizonyítson. Amikor néhány hónappal ezelőtt Nelsnek bevallotta a gyanúját, hogy a férje még életben van, ő szánakozva nézett rá, és azt mondta, hogy még mindig a gyász azon szakaszában van, amikor mindent tagad.

Talán igaza is van…

Egészen az utolsó vitájukig Freja azért küzdött, hogy felszínre hozza Giovanni valódi érzéseit.

– Szeretsz engem? El akarsz egyáltalán venni?

– Úgy viselkedsz, mint egy féltékeny fúria. Várj meg a hotelszobában! A találkozó után azonnal hozzád megyek.

De nem ment. És akár meghalt, akár nem, az egész vagyonát rá hagyta.

Freja azonban túlságosan tapasztalatlan volt ahhoz, hogy kezelni tudja ezt a sok pénzt. Nels egy kollégiumban lakott vele az egyetemen, és barátságból ellenőrizte a könyvszerződését, majd később a házassági szerződését. Amikor Freja a férje állítólagos halála után segítséget kért tőle a számtalan jogi dokumentummal kapcsolatban, Nels megdöbbent a kapzsiságon, amelyet Giovanni néhány vezető munkatársa tanúsított.

Freja a húszas évei elején járó fiatal nő volt, világosszőke hajjal és kék szemmel. A kreatív írásból szerzett diplomáját leszámítva nem rendelkezett semmilyen végzettséggel. Fogalma sem volt arról, hogyan kell vezetni egy multinacionális vállalatot, de elég okos volt ahhoz, hogy tudja, a hirtelen jött gazdagság irigységet szül.

Valaki más talán megmutatta volna azoknak a macsóknak, ki az úr a háznál. Talán Freja is ezt tette volna, ha nem törte volna össze a gyász. Keselyűk próbáltak a közelébe férkőzni, hogy megszerezzék Giovanni pénzét. Nem volt ereje mindezt elviselni egy olyan vagyonért, ami nem is kellett neki.

Tanulmányai során egyszer félénken megkérdezte Nelstől, hogy randizna-e vele. A srác akkor elárulta neki a titkát. Üzleti etika volt a mellékszakja, és arra vágyott, hogy változást érjen el az üzleti életben is. Ha Freja hozzámegy, távol tarthatja magától a keselyűket, és nem kockáztatja a szívét.

Így aztán egyezséget kötöttek.

Azt is megkérdezte Nelstől, nem követ-e el bigámiát, de ő újra csak szánakozva nézett rá, és azt mondta:

– Tudnom kell, hogy teljesen épelméjű vagy-e, különben nem megyek bele ebbe az egészbe.

Az egyetlen, aki be tudja bizonyítani, hogy a házassága érvénytelen, az Giovanni. Freja azonban elég okos volt ahhoz, hogy rájöjjön: a férje nem akart vele élni, és még egy robbanást is megrendezett, hogy elmeneküljön előle.

Az ő hibája volt, hogy Freja ilyen boldogtalan lett!

Tudta, hogy örök szerelem nem létezik, mégis belehabarodott Giovanniba, és ez volt az oka, hogy a szíve darabokra tört.

– Bellissima! – Teresina végzett a ruhával, és megcsókolta az ujjai hegyét. – Felpróbáljuk a fátylat?

Ekkor a bejárati ajtó csengőjének erőteljes hangja vegyült az eladótér zsivajába. Freja fejében is megszólalt a vészcsengő.

Egy mély hang a boltvezetőt kérte. Freja tarkóján felállt a szőr. A hang nem tűnt ismerősnek, de Giovanni „halála” óta óvatos volt. Bár a robbanást balesetnek minősítették, nem tudhatta biztosan, hogy nem támadás érte-e Giovannit. És ez azt jelentené, hogy ő is veszélyben van.

Talán paranoiás… Semmi oka azt feltételezni, hogy a férfi miatta jött ide. De amikor az eladónő azt mondta: „megyek, megnézem”, Freja homlokán hideg verejték ütközött ki.

Teresina bocsánatkérően elmosolyodott, és az eladótér felé indult. Freja kényszerítette magát, hogy közömbösen mosolyogjon, miközben adrenalin száguldott az ereiben, és elakadt a lélegzete.

Amint Teresina eltűnt a látóteréből, ösztönösen cselekedett. Összefogta a sok tüllt, és olyan gyorsan futott, amennyire a magas sarkú cipője engedte. Elhaladt az öltöző mellett, ahol a táskája és a ruhái voltak, majd a mosdó mellett be az irodába, ahol korábban Teresinával találkozott. Tudta, hogy itt van a vészkijárat és a riasztó.

Kinyomta a nehéz ajtót, és kimenekült a szűk sikátorba.

A boltban megszólalt a riasztó, majd a szirénát elnyomta a becsapódó ajtó hangja. Freja egy forgalmasabb utca felé rohant.

Tanúk! Szüksége van tanúkra! Inkább tartóztassák le egy menyasszonyi ruha ellopásáért, mint hogy szembe kelljen néznie azzal, amit az a férfi tartogat a számára.

Legalább majd felhívhatja Nelst a rendőrőrsről…

Hallotta, hogy a vészkijárat ajtaja becsapódik, és valaki utánakiabál.

Előtte egy fekete terepjáró hirtelen lefékezett a járdánál, elvágva előle a menekülési útvonalat. Megpróbált elslisszolni a kocsi mellett, amikor a hátsó ajtó kinyílt.

– Szállj be! – parancsolt rá Giovanni.

A férfi látványa villámcsapásként érte: szakállas volt, napszemüveget viselt, és kapucnis pulóverét mélyen a homlokába húzta. De így is összetéveszthetetlen volt, hiszen hiányzott mindkét lábszára.

Életben van! Freja sírni tudott volna a megkönnyebbüléstől.

Ugyanakkor éktelen düh fogta el. A bizonyosság, hogy igaza volt, semmiféle elégtételt nem adott neki, mert a tény, hogy a férje valóban elhagyta, összetörte a szívét. Ha tényleg meghalt volna, akkor nem hibáztathatná.

A temetés gyötrelmes volt, mert már akkor biztos volt benne, hogy a férje halála csak megrendezett volt. És alig két héttel később újabb szörnyű veszteség érte, amelyet soha nem hevert ki.

Az óta a szörnyű nap óta Freja minden percben reménykedett, hogy Giovanni visszatér. De most csak keserűen azt sziszegte:

– Menj a pokolba!

– Mit gondolsz, honnan jöttem? – dörögte a férfi.

– Hívom a rendőrséget! – kiáltotta ekkor Teresina a bolt ajtajából. Két alkalmazottja épp videózott a mobiltelefonjával.

Egy öltönyös férfi futott Freja felé, mire ő ösztönösen közelebb lépett Giovannihoz. A szíve kalapált félelmében.

Giovanni átkarolta a lányt. Egyik kezével az ajtókeretbe kapaszkodott, és sikerült Freját behúznia a kocsiba. Együtt zuhantak a hátsó ülésre.

A férfi, aki üldözte őket, elérte az autó ajtaját, és megragadta Freja lábát.

Ő felsikoltott, és a hegyes tűsarkúval a férfi felé rúgott. Aztán becsapta az ajtót, és Giovanni odakiáltotta a sofőrnek:

– Indulj!

1. FEJEZET

Hat hónappal korábban

– Ezek gombás falatkák? – kérdezte egy nő Freját, aki egy tálca szendvicset hordott körbe.

Megállt egy székcsoport előtt, ahol néhány vendég arra várt, hogy beengedjék őket a bálterembe. A nők drága estélyi ruhát viseltek, a férfiak pedig szmokingot. Egyikük kerekesszékben ült.

– Te jó ég! – Majdnem elejtette a tálcát, de a kerekesszékes férfi könnyedén elkapta.

Giovanni Catalano… Freja azonnal felismerte, mert évek óta szemmel tartotta. Az apja olasz nagykövet volt, az anyja híres örökösnő. Abban a balesetben, amely Giovanninak mindkét lábát leszakította, a szülei és az idősebb testvére is meghaltak.

Később részt vett a paralimpiai játékokon is, mielőtt egy vagyont szerzett volna alkalmazások fejlesztésével. Mintha nem örökölt volna elég pénzt… Harminckét éves korára már milliárdos volt.

A tekintély és az önbizalom aurája vette körül, de amivel Freja nem számolt, az a puszta fizikai vonzereje volt.

Giovanni nagyon jól nézett ki. A szmoking nélkül is hihetetlenül vonzó lett volna, de az ing és a fehér csokornyakkendő még jobban kiemelte napbarnított bőrét. A zakó tökéletesen illett széles vállára, a nadrág pedig, amely néhány centiméterrel az amputált lába alatt végződött, finoman vissza volt hajtva.

A markáns vonások, az érzéki száj és a csábító tekintet…Freja egyszerűen ellenállhatatlannak találta. És bár a férfi szemének színét nem lehetett kivenni az előcsarnok halvány fényében, tudta, hogy szürke.

Eltartott egy darabig, amíg visszanyerte a nyugalmát. Nem vette le a férfiról a szemét, miközben a többi vendégnek odakínálta a szendvicseket. Alig észlelt valamit a környezetéből, mert csak őrá figyelt. A szíve vadul kalapált. Bizonytalanság és zavarodottság lett úrrá rajta, ugyanakkor ismeretlen izgalom árasztotta el.

Megpróbálta elhessegetni az érzéseit, mint egy régmúlt, kamaszkori fellángolás emlékét.

Amikor visszaért a férfihoz, az felvonta a szemöldökét.

– Ismerjük egymást?

– Nem. – A lány idegesen megnyalta a szája szélét. – Csak összetévesztettem valaki mással. – Ez nem volt igaz, de idegenek előtt nem akart beszélni a Giovanni bátyjával való rövid ismeretségéről. – Még sosem találkoztunk – bizonygatta sietve, de a férfi láthatóan észrevette, hogy kényelmetlenül érzi magát, mert összeszűkült a szeme. – További szép estét!

Miután újabb szendvicseket hozott, minden akaraterejét összeszedve nem fordult a férfi felé.

Csaknem egy óra telt el, mire a jelenlévők többsége bejutott a bálterembe, és elfoglalta a helyét.

Csak képzelődött, vagy Giovanni követte minden mozdulatát? Bár a tekintetük sosem találkozott, Freja mégis úgy érezte, hogy figyelik.

Mire az összes vendég bement a bálterembe, a férfi is eltűnt. Freja még mindig összezavarodva elkezdett rendet rakni az előcsarnokban. De hirtelen megint ott volt az a furcsa érzés, hogy valaki figyeli.

Hirtelen megfordult.

Még csak nem is hallotta, hogy a férfi közeledik felé, mégis ott volt. Giovanni Catalano.

– Jöjjön velem! – A férfi megfordult, és végighajtott a folyosón.

Freja szíve a torkában dobogott. Bepillantott a bálterembe, ahol a vendégek egy prezentációt követtek figyelemmel több nagy képernyőn. A kollégáinak hamarosan szükségük lesz rá, hogy felszolgáljon, de néhány percig még ráér. A pulzusa felgyorsult, ahogy követte Giovannit.

Megálltak egy ajtó előtt, amely egy elhagyatott ruhatárba vezetett. A redőnyök le voltak eresztve.

Giovanni begurult a kerekesszékkel, a lány felé fordult, és intett neki, hogy kövesse.

– Biztos, hogy még nem találkoztunk? – kérdezte még egyszer.

– Igen, biztos. De tudom, hogy ki maga. – Freja azt kívánta, bárcsak magával vitte volna a tálcát, hogy védőpajzsként maga elé tarthassa.

Valami megmagyarázhatatlan oknál fogva alig kapott levegőt a férfi jelenlétében, ami egyáltalán nem volt jellemző rá.

Erőtlenül lerogyott egy székre, így most szemmagasságban voltak.

– Miért hitette el azokkal az emberekkel odakint, hogy van köztünk valami? – kérdezte nyersen Giovanni.

– Én nem… Miért tennék ilyet?

– Ó, persze! Ráadásul nemcsak azt hiszik, hogy szexeltünk, hanem azt is, hogy a kislányokat szeretem. – A férfi tetőtől talpig szemügyre vette. – Hány éves? Húsz?

– Huszonhárom. – Freja érettnek tartotta magát a korához képest, Giovanni jelenlétében azonban úgy érezte magát, mint egy tinédzser. – Sajnálom, hogy így reagáltam. – Igyekezett nyugodtnak és határozottnak tűnni. – Nem volt szándékos.

– Akkor miért tette? – A férfi hangja baljóslatúan csengett. – Kivel tévesztett össze?

– Senkivel. Rögtön tudtam, hogy maga az… Gyerekkoromban ismertem a bátyját.

A férfinak megfeszültek az izmai, mintha harcra készülne. A keze ökölbe szorult.

Freja meg tudta érteni a reakcióját. Gyakran érezte ugyanezt, amikor az emberek az elhunyt apjáról kérdezgették.

– Mély benyomást tett rám – magyarázta halkan. – Gyerekkoromban ő volt a vívótanárom.

– Szicíliában? – A férfi ismét kétkedő pillantást vetett rá.

– Az apámnál jártam ott, és ő beíratott különórákra, mialatt dolgozott. Stefano egy fiatal nővel együtt tanított, azt hiszem, Palomával.

Amikor a lány megemlítette a bátyja nevét, Giovanni kissé összerezzent.

– Maga még nagyon fiatal lehetett. Talán hétéves – számolta ki.

– Azt mondták, tehetséges vagyok. – A gyerekkori szerelem emléke mosolyra fakasztotta Freját. – Az olimpián akartam indulni, akárcsak ő.

A férfi szája sarka megrándult.

– És sikerült?

– Nem.

Szigorúan véve elég keveset ért el; még csak nem is volt teljes jogú amerikai állampolgár. Talán egyszer majd tanárként fog dolgozni. Legfeljebb írónak mondhatta magát, de a könyve még meg sem jelent, és ha az apja nem lett volna híres, senki sem érdeklődött volna iránta.

– Sajnos ezt az álmot is el kellett temetnem, ahogy azt is, hogy egy nap feleségül megyek a bátyjához.

Nem tudta, hogy a férfi nevetése a vidámság jele volt-e, vagy a felháborodásé, amiért ő ilyen szemtelen volt.

– Óra közben Stefano mindig Palomával flörtölt – folytatta Freja. – Sokat bókolt, számomra ő volt az álompasi. Később mindig hozzá hasonlítottam az összes férfit. – Freja vágyakozva sóhajtott fel. – Teljesen összetörtem, amikor meghallottam, hogy meghalt. – Egy pillanatra elhallgatott, de aztán folytatta: – Mindig szeretettel beszélt magáról. A baleset után sokszor eszembe jutott. Szörnyű lehetett elveszíteni a bátyját és a szüleit. Az évek során többször is rákerestem a nevére az interneten. Ez most úgy hangzik, mintha zaklató lennék, de csak a híreket olvastam el, például a paralimpián való részvételt vagy az appjai sikerét. Ezért ismertem fel rögtön, és ezért viselkedtem olyan furcsán. Sajnálom, hogy zavarba hoztam.

Giovanni felhorkant. Freja csak a keresztnevét mondta meg neki, és ez nyugtalanította.

A fekete mellény kiemelte a lány keskeny derekát, csípőjének és mellének ívét. Egy órája volt rá, hogy figyelje a nőt munka közben. Nem volt különösebben magas, könnyedén és kecsesen mozgott, mint egy táncosnő. Nem viselt sminket, de hibátlan bőrének egészséges, természetes ragyogása volt. A szeme pedig olyan élénkkék, mint a búzavirág, az ajka halvány rózsaszín, mint a virágszirmok.

De Giovannit nem tévesztette meg a lány állítólagos ártatlansága. Zavarba ejtően magabiztosan nézett a szemébe – néma, szexuális feszültséggel teli csevegés volt ez.

Csak óvatosan! – intette magát, de már késő volt.

– Vacsorázzon velem holnap!

Freja pislogott. Meglepetése őszintének tűnt, ami ellentmondott a férfi gyanújának, hogy csak közel akart kerülni hozzá.

Bár a tétovázása valószínűleg csak színjáték volt, mégis csalódást okozott Giovanninak.

– Nem akar?

– De, ha el tudom cserélni a műszakomat. – A lány rámosolygott.

Ki ez a nő? Többet kell megtudnia róla.

Elkérte a telefonszámát, és Freja megadta neki.

– Vissza kellene mennem dolgozni. – Az ajtóra pillantott, de ülve maradt. Úgy nézett rá, mintha várna valamire.

Ó, a pokolba! Lehet, hogy nagy az önuralma, de ő is csak férfi… Elég közel kerülhetne hozzá, hogy megérintse, de…

– Én nem vagyok a testvérem.

– Tudom. – A lány elkomorult. – Ez gyerekkori szerelem volt, nem pedig… szóval nem az, ami köztünk van…

Mi is van köztük pontosan? Giovanni tudni akarta. Odagurult hozzá, egyik kezét a szék szélére tette, és előrehajolt. Amikor megérintette a lány combját, elektromos bizsergést érzett. Várt egy pillanatot, hogy lássa, Freja elhátrál-e tőle, és amikor nem tette, megcsókolta.

A lány szája ugyanolyan bársonyos és puha volt, mint amilyennek látszott, és kissé kinyitotta az ajkát, hogy viszonozza a csókját. Először tétován, aztán egyre szenvedélyesebben.

Féktelen vágy uralkodott el Giovannin. Egyik kezét Freja nyakára tette, és közelebb húzta magához. Mohó éhséget érzett a szexre ezzel a lánnyal.

Freja halkan felnyögött, ami egyszerre hangzott megadásnak és csábításnak. Közelebb bújt hozzá, egyik kezével a férfi karját, a másikkal a vállát simogatta.

Anélkül, hogy Giovanni megszakította volna a csókot, az ölébe húzta a lányt.

Freja levegő után kapkodott, majd átkarolta a férfi vállát. Amikor melle a felsőtestéhez szorult, ismét felnyögött, megint azon az ellenállhatatlan hangon.

Mintha a férfi tudná, milyen jólesik neki, megsimogatta a haját, majd csókokkal borította a nyakát egészen a kulcscsontjáig.

Két nő sétált el az ajtó előtt. A hangjuk emlékeztette őket arra, hogy nyilvános helyen vannak.

– Holnap találkozunk – mondta Giovanni, miután szétváltak. Kényszerítette magát, hogy el ne felejtse: a lány még mindig veszélyt jelenthet az inkognitójára nézve. Mire újra találkoznak, már többet fog tudni. Addigra kideríti azt is, megbízhat-e Frejában.

A lány sietve indult a Manhattan szívében lévő étterembe, amely csak néhány háztömbnyire volt attól a galériától, ahol aznap dolgozott. A pincéregyenruha ott volt a táskájában. Munka után átöltözött, és most szűk tweedszoknyát, térdig érő csizmát, piros leggingset és piros garbót viselt. Kabátként barna bőrdzsekit vett fel, melyet a használtruha-boltban vásárolt. A haját reggel befonta, remélve, hogy ettől kissé hullámos lesz, de most leengedte.

A forgalmas utca fehér volt a cseresznyefák szirmaitól. Ott, ahol Giovanni egy hatalmas tölgyfa alatt várt rá, szinte már hótakarónak tűntek. A férfi éppen a mobiltelefonján nézett valamit. Ingének fehér gallérja kivillant a pulóvere alól, és a szél rángatta világoskék sálját. Lazán, de hihetetlenül elegánsan nézett ki. Biztosan nem használt ruhát viselt.

Bár a forgalom zajos volt, a férfi felkapta a fejét, és felé nézett, mintha hallotta volna, hogy jön. Fekete haja jól fésült volt, napbarnított arca komoly.

– Könyvet írtál? – hangzott a szokatlan üdvözlése. – Igazán lenyűgöző.

– Hogyan…? – A lány elhallgatott, amikor a férfi felemelte a kezét. És mivel Freja a tegnapi csók óta semmi másra nem tudott gondolni, a vállára tette a kezét, és megpuszilta. Hirtelen forróság járta át, amikor a férfi váratlan szenvedéllyel megcsókolta. A szíve nagyot ugrott, és úgy érezte, mintha kihúznák a lába alól a talajt.

Bárcsak a csók örökké tartott volna, de az utca közepén álltak, idegenek között.

Ő is idegen, emlékeztette a lányt egy halk hang a fejében, de ez most egészen más volt. Olyan, mintha egész életében őt várta volna, és most végre megtalálta.

– Igazából csak a táskádat akartam elvenni, de azért köszönöm. – A férfi szórakozottan elmosolyodott, de a szemében tűz lángolt.

– Te jó ég! – Freja legszívesebben a föld alá süllyedt volna szégyenében.

Giovanni megcsókolta a lány kezét, és elmosolyodott.

– Add ide a táskádat, és bemenekülünk ebből a szélből.

Amikor az étteremhez értek, a lány szótlanul követte. Odabent a ruhatárban leadták a táskájukat és a kabátjukat, mielőtt az asztalukhoz vezették őket.

Kívülről úgy tűnt, mintha ez egy átlagos olasz étterem lenne, de belül sokkal szebb és hívogatóbb volt. A hangulatvilágítás és az ízléses bútorok az intimitás érzetét keltették. A terem közepén hárfaművész játszott, és egy gyémántokkal felékszerezett nő ült az egyik sarokasztalnál. Freja felismerte a hölgyet, aki híres emberjogi ügyvéd volt.

– Nem vagyok alulöltözve? – suttogta Freja bizonytalanul.

– Nem, sőt – nyugtatta meg Giovanni.

Az asztaluk egy csendes sarokban volt. Giovanni kerekesszéke túl széles lett volna a Frejával szemben lévő helyhez viszonyítva, így a férfi mellette foglalt helyet.

Freja idegesen levette a sapkáját, és hátrasimította a haját. Észrevette, hogy a férfi őt figyeli, miközben bort rendel.

Amikor ismét kettesben maradtak, megköszörülte a torkát.

– Meg akartam kérdezni már korábban is, honnan tudtál a könyvemről. De még jobban szeretném tudni, hogyhogy már van belőle példányod. Csak ősszel jelenik meg.

– Vannak kapcsolataim. Csak egy órája kaptam meg, úgyhogy még nem végeztem vele. Épp Mongóliánál tartok. Van egy olyan érzésem, hogy a következő néhány oldal izgalmas lesz.

Szabadulása után Freja története bejárta a médiát. A könyvet még az egyetemi évei alatt írta, ez idő alatt részleteket olvasott fel belőle az órákon, vagy odaadta olvasásra a diáktársainak. Már nem gyűlölte azokat az embereket, akik fogva tartották, sikerült feldolgoznia a történteket.

Giovanni türelmesen várta a lány válaszát.

– A világon a legrosszabb dolog, ha elveszítesz valakit, akit szeretsz – motyogta Freja.

– Ez igaz – értett vele egyet a férfi. – Ezért akartad megírni a könyvet? Tisztelgésként az apád előtt? Hallottam róla, de csak mint íróról. Fogalmam sem volt, hogy ilyen lelkes blogger és elkötelezett aktivista.

Frejának eszébe jutott, hogy Giovanni egy diplomata fia.

– Pappa ritkán foglalt állást, csak dokumentálta a tényeket. Az érdeklődése egy-egy ország kultúrájára és történelmére irányult, meg a természeti szépségekre. Azt várták tőle a rajongói, hogy kiszakadjanak a saját mindennapjaikból, és rájöjjenek, hogy mindenhol ugyanolyan emberek élnek, mint ők. Igen, szerettem volna emléket állítani az apámnak.

Az apja halála után sok könyvét újra kiadták, és Freja volt az egyedüli örököse.

– Gondolom, nagyon kötődtetek egymáshoz.

– Őszintén szólva fogalmam sem volt róla, hogy ilyen híres. A kiadóm azt mondta, népszerűsítsem a könyvemet a közösségi médiában, és a telefonom majd felrobbant az üzenetektől. Mielőtt egyetemre mentem, soha nem olvastam el egyetlen könyvét sem. Végül is vele voltam. Ahová csak utaztunk, úgy kezeltek minket, mint különösen kíváncsi turistákat.

A lány zavartan elpirult.

– Most, hogy saját blogom van, és a saját bőrömön tapasztalom, milyen nehéz érdekes történeteket írni, már egész másképp látom a gyerekkoromat.

– Zavart téged apád foglalkozása?

– Valójában nem. Mindig megkérdezte tőlem, milyen fotókat használhat fel rólam. A kéziratokban megjelölte a rám vonatkozó részeket, én pedig kitörölhettem, amit akartam. Csak amikor visszatértem Amerikába, és a riporterek nem hagytak békén, akkor jöttem rá, hogy az emberek tényleg azt hiszik, ismernek engem.

– Tulajdonképpen miért jöttél Amerikába? Svédországból származol, ugye?

Freja kicsit úgy érezte, mintha kihallgatnák. De az apja halála után mindig ez történt. Mivel annyira ismert volt, az emberek úgy gondolták, bármilyen kérdést feltehetnek neki, legyen az akár személyes kérdés is.

– Vannak távoli rokonaim Svédországban, de apámmal mindig csak az útlevelünk megújítása miatt tértünk vissza. Édesanyám négyéves koromban meghalt, utána apám magával vitt az útjaira.

– Ő tanított téged?

A lány bólintott.

– Mielőtt utazási szakíró lett, tanárként dolgozott. Néha beíratott a helyi iskolába, főleg azért, hogy megtanuljam a nyelvet, és kortársak között legyek. Nem hangzik ismerősen? – próbálta a férfira terelni a beszélgetést.

– De, igen – válaszolta Giovanni rövid szünet után. – Amikor apám még élt, mindig ott laktunk, ahová épp áthelyezték. Utáltam költözködni, elhagyni a barátaimat, és újra hozzászokni egy másik kultúrához. Semmit sem akartam jobban, mint kötődni valahová. Ami csak azt bizonyítja, milyen óvatosnak kell lenni a kívánságokkal – tette hozzá ironikusan, a kerekesszékére mutatva.

– Most már New Yorkot tekinted az otthonodnak?

– A munkám miatt sokat kell utaznom. Sok helyen otthon érzem magam.

– Szóval olyan lettél, mint az apád? – cukkolta a lány.

– Úgy tűnik. – A férfi hangja nyugodt volt, de az arca zárkózottnak tűnt.

Megérkezett a bor, és elterelte Freja figyelmét arról, hogy Giovanni nem akart saját magáról beszélni.

Megrendelték az előételeket, és koccintottak.

– Miért New Yorkban telepedtél le Svédország helyett? A tanulmányaid miatt?

– Minden benne van a könyvben. Ezért nem kellett volna meghívnod vacsorázni.

– Engem az igazság érdekel, nem a szépített változat. Kivéve, ha nem akarsz beszélni róla. – Giovanni tekintete olyan átható volt, mintha kihívást akarna intézni hozzá.

– Semmi baj, nem bánom – füllentette Freja.

Mostanra már annyiszor mondta el a történetét, hogy sikerült lélekben eltávolodnia tőle. Már nem fájt annyira.

– Láttad az ajánlást a könyvemben? Olivernek, apám szerkesztőjének szól. Nagy szerepe volt abban, hogy kiszabadultam Észak-Koreából, mert az USA miatta vette át a tárgyalásokat. Oliver két éven át fáradhatatlanul próbálta kideríteni, életben vagyok-e még, és hol tartanak fogva. Mindent megmozgatott a szabadon bocsátásomért, majd befogadott az otthonába.

– Felelősnek érezte magát azért, hogy apádat és téged oda küldött?

– Nem, ez apám döntése volt. Oliver olyan régóta barátkozott pappával, hogy egyfajta pótapa szerepet töltött be az életemben. Ő és a felesége, Barbara mindig nagyon jók voltak hozzám. Tizenkilenc éves voltam, amikor hozzájuk költöztem. Több szellemíró is felajánlotta, hogy papírra veti a történetemet, de Oliver azt javasolta, hogy a diplomamunkámként írjam meg a saját könyvemet. Apám elég pénzt hagyott rám, hogy kifizessem a tandíjat, és Olivernek voltak kapcsolatai. Úgy gondoltam, az itteni tanulmányok jó lehetőséget nyújtanak arra, hogy beilleszkedjem a nyugati civilizációba, és bővítsem a látókörömet.

– Igen? És működött? – Giovanni sokatmondóan vigyorgott. – Gondolom, a látóköröd már amúgy is jóval szélesebb volt, mint a diáktársaidé.

– Pizza, szex, piálás… nagyjából ez volt minden, ami érdekelte őket. – Freja felsóhajtott. – Még azok is alig láttak valamit a világból, akik sokat utaztak. Még az előadóim is szűk látókörűek voltak. Azt akarták, hogy írjam felül a saját tapasztalataimat, hogy illeszkedjenek a világképükhöz.

– A tiéd az ő szemükben egy szenzációs történet.

– Pontosan. Hogy érezhetnék szemernyi szeretetet is azok iránt, akik fogva tartottak? Ezt senki sem akarta hallani.

Freja várta a kérdéseket, amelyek általában ilyenkor következni szoktak: bántalmazták vagy megerőszakolták-e? Mit kellett tennie a túlélésért?

– Nem kaptál előleget a kéziratodért? Miért dolgozol pincérnőként?

– Az örökségemből vettem egy kis lakást, de elő kell teremtenem a megélhetésem költségeit. És sajnálatos módon a kreatív írói diploma nem szerepel a HR-esek kívánságlistáján. – Megvonta a vállát. – Ezért korrepetálok, és egy barátom révén kaptam vendéglátós állást. Amint vége a könyv promóciós turnéjának, tanítani fogok.

– Át akarod adni a tudásodat a következő generációnak?

– Legalábbis szeretném megnyitni az elméjüket. Kérdezhetek valamit? – Freja ezúttal határozottabban próbálta másra terelni a beszélgetést.

– Soha nem voltam házas, és jelenleg egyedülálló vagyok – válaszolta a férfi ahelyett, hogy megvárta volna a kérdést.

– Én szintúgy – vágta rá Freja.

Giovanni vonásai ellágyultak.

– Te más vagy, mint akiket ismerek. – Megfogta a lány kezét, és megcsókolta. – Éppen ezért nem akarok osztozni rajtad senkivel.

A lány elpirult, és a férfi érezte, hogy a keze idegesen megrándul, de nem húzta el.

– Ez azt jelenti, hogy birtokló természetű vagy?

– Szicíliai vagyok, bidduzza. Nem tehetek róla.

Frejának tavaszillata volt, bogyós gyümölcsök és édes mandula illata lengte körbe. Giovanni legszívesebben csókokkal borította volna a kezét, de megelégedett azzal, hogy a hüvelykujjával gyengéden végigsimít a tenyerén.

Ez nem a valóság! – figyelmeztette egy halk hang a fejében. A lány talán nem is olyan ártatlan, mint amilyennek látszik. Vagy ami még aggasztóbb, tényleg az. Ebben az esetben semmilyen körülmények között nem szerethet bele!

Ahhoz, hogy többet tudjon meg róla, időre volt szüksége.

– Tulajdonképpen mit akartál kérdezni tőlem? – érdeklődött.

– Még mindig vívsz?

– Csak olyan sportot űzök, amelynél a tőzsdét is figyelemmel tudom kísérni, vagy konferenciabeszélgetéseken részt venni. A vívás teljes koncentrációt igényel.

– És a mobiltelefonos alkalmazások nem?

– Az csak a szerencsén múlt – felelte a férfi szokatlan őszinteséggel.

– Mit csinálsz mostanában a szabadidődben? Inspirációra lenne szükségem, mert a hobbijaim elég unalmasak.

Giovanni elgondolkodva megsimogatta az állát.

– Miért nem töltöd az időd a nyilvánvaló dolgokkal? Menj férjhez, és alapíts családot.

A lánynak egy pillanatra tátva maradt a szája, de aztán szárazon megjegyezte:

– Milyen szexista vagy!

– Miért? Sokan vágynak erre, férfiak és nők egyaránt.

– Te is?

Egy gyors és meggyőző „nem”-mel kellene válaszolnom, gondolta Giovanni. Már rég eltemette a reményt, hogy saját családja legyen. Először keserűségből, később inkább azért, mert megváltoztak a prioritásai. Bármiféle családi kapcsolat olyan kockázatot jelentett volna, amelyet nem tudott vállalni. Hirtelen azonban maga előtt látta Freját az ágyában, és a lány tekintete sokat ígérő volt.

– A házasság soha nem volt a listám élén – mondta. – Mindig más dolgokra kellett koncentrálnom. Az egészségemre, a képzésemre, a befektetéseimre. – Arról nem is beszélve, hogy nemzetközi összeesküvéseket és korrupciót kellett lelepleznie, és közben el kellett kerülnie, hogy megöljék.

– Nekem is. – Freja elgondolkodva bólintott. – A könyvemre koncentráltam, meg arra, hogy megvessem itt a lábam. Még mindig arra várok, hogy végre sínre kerüljön az életem. Ez az első randevúm. Az a néhány barátom, akit az egyetemen ismertem meg, szintén a karrierjével van elfoglalva. Sok embert ismerek, de annyit utaztam a világban, hogy nem tartok szoros kapcsolatot senkivel.

A lány hangjában azonban olyan vágyakozás csengett, ami szíven ütötte a férfit. A vágy, hogy magához húzza Freját, és átölelje, szinte ellenállhatatlan volt.

Hirtelen félretette a fenntartásait.

– Gyere haza velem!

– Most? – A lány ráemelte a szemét, és remegés futott végig a testén.

– Most.

2. FEJEZET

– Még szoknom kell az ilyesmit – vallotta be Freja, miközben kilépett a liftből, egyenesen Giovanni lakosztályába. A nappaliban olyan halvány volt a világítás, hogy az ablakon túl a város fényei csillagokként ragyogtak.

A lány a puha bőrkanapé háttámlájára tette a kezét.

– Azt hittem, Oliver és Barbara jómódúak, de ez…

Mielőtt New Yorkba jött, ilyen luxust csak színes magazinokban látott. A fapadlót fényesre csiszolták, a függönyök selyemből készültek, a falakon impresszionisták művei lógtak. Ehhez jött még, hogy a lakás mennyire átgondoltan volt berendezve egy kerekesszékes ember számára.

Amikor letette a kabátját, Giovanni hellyel kínálta.